![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Розлучення. Ти не отримаєш дочку - Ольга Вісмут
![Розлучення. Ти не отримаєш дочку - Ольга Вісмут - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/3/7/7/8/rozluchennya-ti-ne-otrimash-dochku.jpg)
Всі твори автора ⟹ Ольга Вісмут — Що це, Ксеніє? Назар завжди мене так називає. Ненависним ім’ям Ксенія, хоч я — Оксана. І знає, що мені це не подобається. Навмисне робить боляче. Але зараз я цьому навіть рада. — Заява на розлучення, — дивлюся йому просто у вічі. Так, ось так. З викликом. Хоча всередині все тремтить від страху. Усе стискається в жаху. Його очі звужуються. — Ти розумієш, що робиш? — Розумію. — Ти добре подумала? — Так. З кожним словом я ніби стаю меншою. А чоловік — усе більшим. Він як танк пре на мене. Залякати, задавити своєю вагомістю. — Це через нього? Через те щеня? Що ж, забирайся. Іди до нього. Тільки не думай, що я віддам тобі дочку. Відступаю, поки не впираюся попереком у стіл. Далі відступати нема куди. — А якщо вона не твоя? — хапаюся за останній аргумент. — Мені начхати. Ти її не отримаєш.
— Усе! — просто за спиною лунає життєрадісний жіночий голос. — Тепер Бессонов точно буде моїм! Навіть не сумнівайся.
Здригаюсь.
Машинально обертаюсь.
Позаду мене стоїть підтягнута брюнетка з довгим волоссям, зібраним у високий хвіст. На ній вузькі лосини, короткий топ, що відкриває смаглявий прес, і біла шубка з лами. Судячи з фігури, ця дівчина — частий гість у тренажерному залі. А якщо судити з пухких губ та скульптурних вилиць — вона й у косметолога частий гість.
Її пальці, прикрашені червоними нігтями-стилетами, тримають біля вуха айфон останньої моделі.
Кілька секунд просто витріщаюся на ці нігті.
Незнайомка розмовляє телефоном. Я не вслухаюся. У голові повний сумбур.
Вона щойно назвала моє прізвище. Точніше, прізвище мого чоловіка.
— Мамо, мамусю, — Зайка смикає за пальто.
Відмираю. Переводжу погляд на трирічну доньку.
— Що, моя хороша?
— А нам довго ще лікаря чекати? — запитує вона.
Я помічаю місце, що звільнилося під кабінетом.
— Знаєш що, ходімо сюди.
Сідаю між дівчинкою-підлітком із яскраво-рожевим чубчиком і огрядною жінкою, біля якої крутиться дитина. Беру доньку на руки.
Останнім часом ми тут майже прописалися. Щойно настає зима — у Зайки загострюється бронхіт. Ось і сьогодні прийшли до лікаря із хрипами.
Притискаю Зайку до себе. Нас мали прийняти ще пів години тому, але весь коридор забитий дітьми, хто хворіє, а хто одужує. Наша черга ще не дійшла. І це в приватній клініці!
— Так, лікар щойно підтвердив. Привітай, я вагітна! — незнайомка в шубці проходить повз, продовжує тріщати без угаву. — Він тепер точно розлучиться зі своєю куркою.
Схоже, вона вийшла із сусіднього відділення. Тут педіатрія та гінекологія розташовані на одному поверсі.
Огрядна тітка проводжає її неприязним поглядом. Я ж намагаюся опанувати себе.
Ну подумаєш, хтось у натовпі назвав моє прізвище. Хіба мало Бессонових у нашому місті? Це просто чоловік з однаковим прізвищем…
На колінах крутиться донька:
— Мам, а коли я одужаю? А тато піде з нами до парку?
— Звичайно, піде. Ти ж його улюблена Зайка, — гладжу її по світлих кучерях.
— Бессонова! — з кабінету визирає медсестра. — Заходьте!
Ми підіймаємось із донькою.
Брюнетка сповільнює крок. Озирається, і наші погляди випадково зустрічаються.
Я першою відводжу очі. Поспішаю з донькою увійти до кабінету.
Але, певне, недостатньо швидко.
Стає недобре від того, як брюнетка на мене подивилася. Зарозуміло і з легкою зневагою.
Ну так, треба визнати, порівняно з нею я виглядаю трохи пом’ятою. Ні нарощених нігтів, ні вій, і планове фарбування волосся пропустила через хворобу Зайки.
Але чоловік каже, що я йому подобаюсь такою, натуральною. А ця дівчина глянула — і мене наче струмом вдарило. Запекло під грудьми від поганого передчуття.
Збіг?
Може бути…
Двері кабінету зачиняються, відрізаючи нас від незнайомки. Але мені не стає легше.
— Так, і як справи в нашої малечі?
Нас зустрічає усміхнений лікар. Кабінет світлий, з великим вікном. Стіни розписані сценками із мультфільмів.
Саджаю доньку на стільчик.
— Та ось, знову хрипить, — скрушно зітхаю.
Зоя усміхається лікареві, як рідному. Ми з нею вже не вперше в нього. Спочатку дочка дуже боялася незнайомого дядька, а тепер весело хитає ногами.
Лікар оглядає її.
— У легенях чисто. Поп’єте сироп, який я вам випишу, і за тиждень можна вже йти в садок, — дає він рекомендації.
— Дякую, — киваю.
А всередині наростає знервованість.
Ми виходимо з кабінету. Мої думки відразу повертаються до тієї брюнетки. Її слова та стервозний погляд позбавили мене спокою…
Треба зателефонувати до чоловіка. Почути його голос. Переконатися, що він, як і раніше, мене кохає. Інакше я так і буду себе накручувати.
Взагалі останнім часом стала якась нервова, мабуть, через здоров’я донечки.
У нас чудова родина. Шлюб за коханням, чудова донька — точна татова копія, хіба що волосся світле, як у мене. Назар у ній душі не чує. Це він назвав її Зайкою, а за ним так почали кликати й усі інші, хоча за документами вона Зоя Назарівна.
Ми щасливі разом.
То чому ж зараз усередині все стискається від тривоги? Дивна, незрозуміла паніка наростає з кожною секундою. Я ледве можу їй чинити опір.
Щоразу прокручую в голові слова тієї брюнетки.
Це помилка. Просто збіг. Мало про якого Бессонова вона говорила. Треба просто забути про неї.
Треба!
Але не можу.
Рука тягнеться в сумочку до телефона.
Ні, мова точно не про Назара.
Ми з ним завжди разом. Він із роботи поспішає додому, до нас. Завжди радіє нашій Зайці й мені.
Так, він багато працює. Але інакше ніяк, якщо ти самотужки підіймаєш бізнес.
Так, іноді затримується на роботі або їде у відрядження. Але я не пригадаю, щоб від нього хоч раз пахло жіночими парфумами.
І взагалі, у голові просто не вкладається, що він може мене зрадити.
Іду коридором, майже не бачачи дороги. Поки Зайка знову не починає тягнути мене за пальто.
— Так, моя хороша, — беру доньку за руку. — Ходімо.
А сама немов у трансі.
Серце стискає лещатами. Хоча, здається, причин для паніки немає. Адже нічого поганого не сталося. Зайка одужує. А те, що та брюнетка сказала — просто випадковість.
Роблю ще крок. Перед очима темніє. Накочує раптова слабкість.
Не розумію, що відбувається, але відчуваю, що втрачаю свідомість…
— З вами все гаразд? — хтось хапає мене за лікоть, не даючи впасти.
Це медсестра. Вона співчутливо заглядає мені в обличчя.
Я квапливо перепрошую. Схоже, ми з донькою просто завмерли посеред коридору, і тепер усі на нас дивляться.
Зайка продовжує тягнути мене, а я рушити не можу. Ноги наче налилися свинцем.