![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Доктор Сон - Стівен Кінг
![Доктор Сон - Стівен Кінг - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/2/8/4/1/doktor-son.jpg)
Всі твори автора ⟹ Стівен Кінг
Книга «Доктор Сон» Стівена Кінга розповідає своїм читачам нову історію жахів. На цей раз майстер з написання трилерів, реконструює образ дитини, що пережила важку психологічну травму. Подорослішавши, вона все одно продовжує боротьбу з внутрішніми демонами, які не дають їй спокійно жити. Кінг в одному з інтерв’ю сам писав, що йому було цікаво, що далі трапиться з головним героєм. Цікаво, що головний герой зустрічався в іншій книзі письменника – «Сяйво».
В попередній книзі Даніель Торанс пережив те, що назавжди його змінило. В «Докторі Сні» йому вже більші ніж сорок років, але його не відпускають страхітливі образи з минулого. Йому вдалося вижити в таємничому готелі в горах, проте він втратив батька, що також посилює загальну картину розпачу та відчаю, в якому живе головний герой. До речі, читати онлайн книгу «Доктор Сон» Стівена Кінга українською мовою можна на нашому сайті електронних книг.
Читачам, які з тих чи інших причин не ознайомились з вищезгаданою книгою «Сяйво», буде важко осягнути новий сюжет, адже він безпосередньо продовжує історію персонажів попередньої книги. Але ця книга не претендує на вторинність, а має на меті розповісти нову історію, де також буде магія, вбивства та атмосфера жаху, яка оточує читача та персонажів.
Скачати книгу «Доктор Сон» Стівена Кінга можна безкоштовно, без реєстрації та sms (смс) в таких форматах, як fb2 (фб2), txt (тхт), rtf (ртф), epub (єпаб), скориставшись нашим ресурсом електронних книг.
Продовження найстрашнішого бестселера Стівена Кінга «Сяйво»!
Минуло багато років після жахливих подій, які відбулися у зловісному готелі в горах… Денні вже дорослий, але привиди й досі не дають йому спокою. Доля зводить його з дівчинкою Аброю, яка має надзвичайні здібності – її «сяйво» сильніше за всіх. Але на неї полюють чудовиська в людській подобі, яким потрібні життя та дар дитини. І тільки Ден здатний захистити її від потвор, якщо переможе власних демонів.
Коли я ще грав свої доволі примітивні партії на ритм-гітарі у гурті, що звався «Рештки на глибокому дні», незрідка разом із нами виступав Воррен Зівон1. Воррен любив майки сірого кольору та фільми на кшталт «Царини павуків»2. Він наполягав, аби в тому розділі наших концертів, що зветься «на біс», саме я співав його фірмову пісню «Лондонські вовкулаки». Я заперечував, кажучи, що негодящий. Він мене переконував, що навпаки. «Тональність соль-мажор, – казав Воррен, – і голоси, вий щосили, від щирого серця. Найголовніше – грай, як Кіф».
Мені ніколи не грати, як Кіф Ричардс3, хоча я завжди щосили старався, і з Ворреном поруч мене, який, регочучи, мов скажений, підпирав мене голосом нота в ноту, я завжди отримував шалений кайф.
Воррене, це моє виття для тебе, де б ти зараз не був. Я за тобою сумую, друзяко.
**Ми зупинились на поворотному пункті. Півзаходи не давали нам нічого.
Велика книга Анонімних Алкоголіків4 **Якщо нам судилося жити, ми мусимо бути вільними від злоби. (Вона є) сумнівною розкішшю нормальних чоловіків і жінок.
Велика книга Анонімних АлкоголіківСТРАХ – сліпо тікай, раз атасна халепа.
Старовинна приказка Анонімних АлкоголіківСкринька 1
Другого дня грудня одного з тих років, коли певний арахісовий фермер із Джорджії керував бізнесом у Білому Домі, у Колорадо згорів упень один з уславлених курортних готелів5. «Оверлук» було оголошено втраченим назавжди. Після проведеного розслідування пожежний інспектор округу Хікарілля6 визнав причиною несправний котел. Коли стався цей інцидент, готель стояв закритий на зиму і в ньому були присутніми лише четверо осіб. Врятувалися троє. Доглядач готелю в період міжсезоння Джон Торренс загинув під час безуспішних (і героїчних) спроб скинути в котлі тиск пари, який завдяки несправному запобіжному клапану піднявся до руйнівно високого рівня.
Серед тих, хто врятувався, були дружина і малий син доглядача. Третім був шеф-кухар «Оверлука» Ричард Хеллоран, який, покинувши свою сезонну роботу у Флориді, приїхав перевірити, чи все гаразд із Торренсами, бо, як він пояснив, «потужне прозріння» підказало йому, що їхній родині загрожує небезпека. Обох уцілілих дорослих під час вибуху було тяжко поранено. Тільки дитина залишилася неушкодженою.
Фізично принаймні.
2Від корпорації, яка володіла «Оверлуком», Венді Торренс із сином отримали відшкодування. Сума була не захмарною, проте достатньою, щоб їм протриматися ті три роки, поки пані Торренс через свою ушкоджену спину не була здатна працювати. Юрист, з яким вона консультувалася, сказав, що, якщо їй стачить волі витримати жорстку гру, вона може отримати набагато-багато більші гроші, бо зазначена корпорація надзвичайно прагне уникнути слухання в суді. Але вона, як і зазначена корпорація, бажала тільки одного – забути про ту трагічну зиму в Колорадо. «Я видужаю», – сказала вона й так і зробила, хоча ушкоджена спина мучила її до кінця життя. Потрощені хребці й поламані ребра зрослися, але скаржитися ніколи не припиняли.
Вініфред і Деніел Торренси жили якийсь час на Середньому Півдні, а потім перекочували ще південніше, до Тампи. Подеколи з Кі-Весту7 провідати їх наїжджав Дік Хеллоран (той, що з «потужним прозрінням»). Головним чином, щоб відвідати Денні. Між ними зберігався доволі міцний зв’язок.
Якось рано-вранці в березні 1981 року Венді зателефонувала Діку й запитала, чи не зможе він приїхати. «Денні, – сказала вона, – розбудив мене серед ночі й наказав не заходити до ванної кімнати».
А після того він взагалі відмовився розмовляти.
3Прокинувся він тому, що захотів пісяти. Надворі дув сильний вітер. Було тепло – у Флориді майже завжди так, – але йому не подобався сам цей звук, і ніколи не подобатиметься, гадав він. Цей звук нагадував йому про «Оверлук», де несправний котел був найменшою з небезпек.
Вони з матір’ю жили в доволі тісній орендованій квартирі на другому поверсі. Денні вийшов із маленької кімнати, що сусідила з кімнатою його матері, і рушив по коридору. Вітер задував поривами, і помираюча пальма поряд з їх будинком вигримувала листям. Звучало скелетно. Вони завжди залишали двері ванної кімнати відчиненими, коли ніхто не користувався душем або унітазом, бо клямка там була поламана. Цієї ночі двері стояли зачиненими. Утім, не тому, що у ванній наразі перебувала його мати. Завдячуючи травмам обличчя, отриманим нею в «Оверлуку», вона тепер хропла – делікатними такими схлипами «кхір-кхір», – і він чув зараз ці звуки з її спальні.
«Ну, вона зачинила двері випадково, от і все».
Проте він уже тоді все чудово зрозумів (бо й сам був обдарований потужним прозрінням й інтуїцією), але інколи мусиш пересвідчитися. Інколи мусиш побачити. Це було те, що йому відкрилося в «Оверлуку», в готельному номері на другому поверсі.
Сягнувши рукою, що здавалася занадто довгою, занадто витягнутою, занадто безкостою, він клацнув клямкою і прочинив двері.
Як то він уже знав, там була та сама жінка з Номера 217. Вона сиділа гола на унітазі, розчепіривши ноги з набухлими мертвотно-блідими кульшами. Її зеленуваті груди звисали, мов пара спущених гумових м’ячів. Під черевом стирчав жмут сивого волосся. Очі в неї були також сиво-сірого кольору, як у сталевих дзеркал. Вона побачила його, і губи її розтягнулися в посмішці.
«Заплющ очі, – колись, за давніх-давен, був радив йому Дік Хеллоран. – Якщо побачиш щось погане, заплющ очі і скажи собі, що нічого такого там нема, а коли розплющишся, воно пропаде».
Проте це не подіяло тоді, у Номері 217, коли йому було п’ять років, не подіє воно й тепер. Він це розумів. Він чув її запах. Запах гниття.
Ця жінка – він знав її ім’я, її звали місіс Мессі, – важко зіп’ялася на свої синюшні ноги, так само тягнучи до нього руки. Плоть з цих рук звисала, майже стікала донизу. Вона посміхалася так, як то роблять, побачивши старого друга. Або, скажімо, якусь добру їжу.
З виразом на обличчі, який помилково можна було сприйняти за незворушність, Денні м’яко причинив двері й відступив на крок. Він дивився, як клямка смикнулась раз… другий… ще посмик… а тоді втихла.
Тепер уже восьмирічний, він до певної міри навіть у жаху був здатен на раціональне мислення. Почасти тому, що в якомусь закутку в глибині його мозку жило очікування саме такого. Хоча він завжди думав, що тим, хто нарешті з’явиться, буде Горес Дервент. Або бармен, той, котрого його батько називав Ллойдом. Утім, він вважав,