![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Полуничний сезон - Микола Ярмолюк
![Полуничний сезон - Микола Ярмолюк - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/1/4/9/2/polunichnij-sezon-mikola-jarmoljuk.jpg)
Всі твори автора ⟹ Микола Ярмолюк
У нових повістях, які є продовженням циклу пригодницьких творів «Чотири справи інспектора Турчина», читач знову зустрінеться із співробітниками міліції Турчиним, Сивоконем та іншими.
Твори сучасного українського письменника цікаві несподіваними розв'язками карних справ, нещадно викривають людців, які порушують закони соціалістичної моралі.
ПОЛУНИЧНИЙ СЕЗОН
Повісті
© http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література
Справа п'ята
РАДОСТІ НЕ БУЛО
1
Інспектор карного розшуку старший лейтенант Павло Турчин закінчив обстежувати останню полицю, на якій трохи менше, ніж на інших, злочинці перетрусили товарів, і подивився на начальника райвідділу Кіндратенка. Схилившись над прилавком, підполковник читав якісь папірці, його ліва рука підпирала велику сиву голову, а пальці правої вибивали на дошках ледь чутний дріб. Враз рука його завмерла, стислася в кулак.
Тепер Турчин побачив на його обличчі сліди внутрішнього неспокою, а може, й невдоволення. Чого б то? Хто-хто, а начальник знає, що злочин відразу не розкривається, сліди його не лежать на поверхні, їх треба шукати, інколи довго. І тут, з усього видно, доведеться поморочитися.
Сільмаг обікрали не новачки: щоб сигналізація не спрацювала, обірвали електродроти, замки не поскручували, а повідмикали й кудись закинули, голими руками ні до чого не доторкалися (виявлені відбитки пальців на прилавку, на деяких товарах, певно, належать продавщицям); допоміжне приміщення, торговельний зал, землю довкіл магазину, алею до дороги і стежку, що через старий сад вибігає на сусідню вулицю, потрусили махоркою — здогадайся, кудою вони йшли: стежкою чи алеєю. Обидві продавщиці твердили: товарів украдено багато, на плечах їх за один раз не винести й кільком чоловікам, а люди, котрі живуть поблизу, свідчать, ніби біля сільмагу вночі машина не зупинялася. Треба буде розпитати: може, хтось кудись ішов тоді, як усі спали. Вже відомо, що одна жінка й два хлопці першим автобусом поїхали в райцентр на роботу.
Крадіжку виявила молодша продавщиця Світлана Пасторська. Прийшла вранці першою на роботу (ночувала у старшої продавщиці Поліни Богданович) і сторопіла: замків немає, двері ледь прихилені. А ключі? Ключі в кишені. Навіть лапнула їх, аби переконатися, що вони там.
— Як одійшло, — хвилюючись, розказувала дівчина, — побігла до Поліни.
— Чому не в сільраду?
— Не знаю…
Підполковник уважно стежив за виразом її обличчя. Воно у Світлани було трохи наївне і трохи перелякане, проте вона говорила неквапливо, зрідка поглядаючи на Богданович. Ця теж почувалася не зовсім спокійно, хоч того намагалася не показувати — усміхалася, а влучивши момент, підфарбувала губи.
— І що ви сказали Богданович?
— Сказала, що хтось обікрав магазин.
— Дослівно повторити можете?
Світлана зиркнула на Богданович, але та лише приязно всміхнулася, і дівчина опустила погляд на підлогу, ніби так могла краще пригадати те, що від неї вимагають.
— Я, здається, так і гукнула: «Поліно, хтось обікрав магазин!» Так я гукала? — пошукала підтримки в Богданович.
— Либонь, так…
— Що було потім?
— Поліна спочатку не повірила, думала, я жартую. Турчин уважно стежив за діями начальника, і те, що він доскіпується дрібниць, не дивувало. Саме на дрібницях злочинці часто-густо заплутуються. Дивувало інше: чому підполковник допитує обох продавщиць разом, а не кожну окремо. Може, розраховує, як буде реагувати одна на відповіді другої?
— А чому ви, як дізналися про крадіжку, не побігли в сільраду або ж не послали туди Світлану? — звернувся начальник до Богданович.
— Важко сказати… Я дуже розгубилася й про це не подумала.
— Скільки пробули в сільмазі?
— Недовго. Точніше, Світлана — недовго. Я її послала в сільраду, а сама зосталася.
— Окрім вас і Касторської в сільмаг ніхто не заходив?
— При нас — ні.
— Ви брали в руки товари?
— Брала. Хотілося дізнатися, що ж украли.
Турчин намагався вникнути в суть кожної відповіді продавщиць, розуміючи, що йому найбільше доведеться марудитися зі справою. Капітан Мамітько таки домігся свого — поїхав учитися у вищу школу МВС, і Павло у відділі знову один. Ходять чутки, ніби його, Турчина, мають призначити старшим інспектором. Коли про це кажуть, вдає з себе байдужого, насправді ж — радіє.
— Вчора, принаймні в останні дні, ви не помічали в сільмазі когось чужого, підозрілого? — продовжував начальник.
— Та ніби всі свої, — знизала плечима Богданович.
— У крадіжці нікого не підозрюєте?
Поліна замислилась, немов перебирала в пам'яті всіх підозрілих, які проживають у селі, затим упевнено відповіла:
— Нікого.
Підполковник різко висмикнув з-під газети пару брудних шкарпеток, що їх знайшли під прилавком.
— А що ви скажете про це?
Касторська мимоволі кинула швидкий і полохливий погляд на Богданович, але та не зреагувала, бо, ледь побачивши шкарпетки, опустила голову:
— Шкарпетки мої… Ноги в мене потіють, а вчора було холодно. От я і замінила на нові. Думала: старі, як буду йти додому, заберу. Але забула.
— Ви дуже поспішали?
— Ні. Як завжди.
— Чому ж тоді забули?
— Ніби ви нічого не забуваєте.
Підполковник пропустив докір повз вуха.
— Де ви поклали шкарпетки?
— Як де? Під прилавком.
— Чому ж їх знайдено на підлозі, між прилавком і полицями?
— То й що? — в сірих очах продавщиці зблиснув подив. — Чи ви не бачите, що нароблено? Немов після пожежі. Я вже вам говорила, що двоє джинсових штанів сховала під отією рябенькою матерією, і то знайшли.
— Від кого ж ви їх сховали?
— Хіба нема від кого? За рал же перевіряючих більше, ніж продавців.
Відпустивши продавщиць, підполковник поцікавився у працівників міліції, якої вони про них думки.
— Мені обидві не подобаються, — сказав дільничний інспектор лейтенант Шушпан. — А найдужче Богданович. Не по кишені живе, часто випивки влаштовує,