![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Усі птахи в небі (ЛП) - Чарлі Джейн Андерс
![Усі птахи в небі (ЛП) - Чарлі Джейн Андерс - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/6/4/4/usi-ptahi-v-nebi-lp-charli-dzhejn-anders.jpg)
Всі твори автора ⟹ Чарлі Джейн Андерс
Вдала спроба змішати жанри магії і наукової фантастики.
Герої — юна чаклунка і молодий вундеркінд — дорослішають, починаючи розуміти світ і своє місце у ньому, і, звичайно, відвертають катастрофу для всієї Землі.
Переклад olden10
Усі птахи в небі
У грі життя та еволюції беруть участь три гравці: люди, природа і машини. Я твердо на стороні природи. Але природа, я підозрюю, знаходиться на стороні машин.
Джордж Дайсон, Дарвін серед машин КНИГА ПЕРША1
Коли Патриції було шість років, вона знайшла поранену пташку. Горобець лежав посеред розгорнутої купи мокрого червоного листя, між двома коренями, розмахуючи зламаним крилом. Пташка плакала і цвірінькала таким високим тоном і так тихо, що Патриція ледь могла її почути. Вона подивилася на горобця на оголеній темній смужці землі, і відчула його страх. Не просто страх, але й страждання, ніби пташка знала, що скоро помре. Патриція все ще не розуміла, як життя може вийти з якогось тіла назавжди, але вона могла сказати, що пташка бореться зі смертю з усіх сил, які у неї ще залишилися.
Патриція всім своїм серцем захотіла врятувати пташку. Це було тим поштовхом, який змусив її почути запитання, на яке не було задовільної відповіді і яке позначилося на всьому її подальшому житті.
Вона огорнула горобця сухим листям, дуже ніжно, і поклала у червоне відерце. Промені сонячного дня просвічували пластмасову стінку, купаючи пташку у червоному світлі, ніби вона була радіоактивною. Горобець все ще метушився, намагаючись злетіти з одним вцілілим крилом.
— Спокійно, — сказала Патриція птахові. — Ти зі мною. Ніхто тебе не скривдить.
Патриція бачила страждання тварин раніше. Її старша сестра, Роберта, любила ловити диких тваринок і бавитися з ними. Роберта клала жаб в іржавий механізм для кидання м'ячиків, який їм колись купила матір — щоб побачити, як далеко вони полетять. Але зараз був перший раз, коли Патриція подивилася на живу істоту, якій було боляче — і дійсно побачила біль у пташиному погляді, і захотіла, щоби пташка була під її захистом.
— Щось знайшла? — запитала Роберта, яка вилізла на дерево неподалік.
Обидві дівчини були блідими, з темно-коричневими волоссям, яке росло прямим, незалежно від того, що вони з ним робили, і з носами майже як кнопки. Але Патриція була природнішою, міцнішою дівчинкою з круглим обличчям, зеленими очима, а також вічними плямами трави на нерідко порваній одежі. Вона вже перетворилася на дівчинку, з якою інші дівчата не хотіли дружити, бо вона була занадто рухлива, з незрозумілими жартами, і плакала, коли дорослі, будь-хто (не тільки її батьки) відчитували її. Між тим у Роберти очі були карі, вона мала гостре підборіддя і абсолютно ідеальну поставу, коли просто сиділа, а не залазила в доросле крісло у чистому білому платті. Після обох дівчат їхні батьки сподівалися на хлопчика і заздалегідь вибирали йому ім'я. Після народження кожної дочки вони просто застрягали на тій назві, яка їм подобалася на даний момент.
— Я знайшла покаліченого горобця, — сказала Патриція. — Він не може літати, у нього зламане крило.
— Я йому допоможу, — сказала Роберта, і Патриція зрозуміла, що вона говорить про свою ракетку. — Неси його сюди. Я зроблю так, що він полетить далеко і високо.
— Ні! — Патриція заплющила очі, стривожившись. — Ти не можеш! Ти не смієш! — І тоді побігла, обережно, з червоним відром в одній руці. Вона могла почути, як її сестразлазила з дерева. Вона побігла швидше назад, до будинку.
Їхній будинок сто років тому був магазином спецій, і все ще пах корицею і куркумою, шафраном, часником і трохи потом. Ідеальний паркет із твердих порід дерева, по якому ходили відвідувачі з Індії, Китаю, з усього світу, приносячи все, що є гострого у світі. Коли Патриція заплющувала очі і глибоко вдихала, вона навіть могла уявити собі, як ці люди вивантажують дерев'яні викладені папером коробки з наклейками, з назвами таких міст, як Марракеш чи Бомбей. Її батьки прочитали журнальну статтю про відновлення колоніальних торговельних будинків, і тепер постійно кричали на дочок, щоб вони не пустували в приміщенні, і не подряпали будь-що з ідеальної дубової обстановки, аж поки на їх лобах не виступали жилки. Батьки Патриції були людьми такого сорту, які могли бути і добрими і злими майже в один і той же моменту часу.
Патриція зупинилася на невеличкій прогалині між кленами біля задніх дверей будинку.
— Гаразд, — сказала вона пташці. — Я візьму тебе додому. На горищі є стара клітка. Я знаю, де вона. Це хороша клітка, з гойдалкою. Я покладу тебе туди, і скажу батькам. Якщо з тобою щось станеться, я затримаю дихання, поки не впаду. Ти будеш в безпеці. Я обіцяю.
— Ні, — сказала пташка. — Будь ласка! Не замикай мене. Я хочу, щоб ти мене просто вбила.
— Але, — сказала Патриція, більше здивуючись з того, що пташка відмовляється від її захисту, ніж з того, що вона вміє говорити. — Я можу тримати тебе в безпеці. Я можу приносити тобі жучків, насіння, що завгодно.
— Неволя гірша за смерть для такого птаха, як я, — сказав горобець. — Слухайте, ви чуєте, як я розмовляю.