![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Крадійка книжок - Зузак Маркус Френк
![Крадійка книжок - Зузак Маркус Френк - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/no-img.png)
Всі твори автора ⟹ Зузак Маркус Френк
Маркус Зузак
Крадійка книжок
Присвячується Елізабет і Гельмуту Зузакам.
З любов'ю і захватом
Пролог
Гірський хребет з уламків каменю
Тут оповідач знайомить нас: із собою – кольорами – і крадійкою книжок
Смерть і шоколад
Спершу кольори.
Потім люди.
Так я зазвичай бачу світ.
Чи, принаймні, намагаюся.
ОСЬ МАЛЕНЬКИЙ ФАКТ
Одного дня ви помрете.
Я направду стараюся зробити все, щоб ця тема не була для вас такою песимістичною, хоча більшість людей заледве чи вірять мені і не звертають на мої заперечення жодної уваги. Прошу вас, повірте. Я насправді можу бути оптимістичним. Я можу бути приязним. Поштивим. Привітним. І це лише на одну літеру. Єдине – не просіть мене бути милим. Це аж ніяк не про мене.
РЕАКЦІЯ НА ВИЩЕЗГАДАНИЙ ФАКТ
Це вас тривожить? Закликаю вас – не бійтеся. Я, передусім, справедливий.
Звісно, мені слід відрекомендуватися.
Вступ, так би мовити.
Як же це я міг забути про свої гарні манери?
Я міг би належним чином відрекомендуватися, але, насправді, у цьому немає необхідності. Незабаром ми з вами добре зазнайомимося – й у пригоді нам стануть найрізноманітніші ситуації. Досить зазначити, що одного дня я привітно схилюся над вами. На моїх руках спочине ваша душа. На моєму плечі влаштується якийсь колір. Я обережно віднесу вас.
А в цей час ви лежатимете (дуже рідко я застаю людей на ногах). Ваше тіло задерев'яніє. Можливо, вас хтось знайде; крик розсиплеться у повітрі дрібними бризками. Опісля я почую лише свій подих, звук запаху і своїх кроків.
Питання в тому, якою барвою буде зафарбовано усе навколо, коли я прийду по вас. Яким буде небо?
Мені, приміром, подобається небо кольору шоколаду. Темного, темного шоколаду. Кажуть, що він мені личить. Я ж, проте, намагаюся насолоджуватися усіма кольорами, що потрапляють мені на очі, усім спектром. Мільярд, а то й більше, відтінків, усі вони такі різні, і небо – я його повільно втягую. Це дещо полегшує мій тягар. Допомагає мені розслабитися.
КОРОТЕНЬКА ТЕОРІЯ
Люди помічають колір дня лише на світанку і при заході сонця, а я добре знаю, що кожної секунди день пронизують міріади відтінків та інтонацій. Навіть одна година може містити в собі тисячі різних кольорів. Жовтих, як віск, забризканих крапельками кольору блакитного марева. Похмурих, як темрява.
Така вже у мене робота, що я вирішив для себе їх помічати.
Як я і натякав, мене рятує лише відволікання. Це допомагає не з'їхати з глузду. Допомагає з усім впоратися – зважаючи на те, як довго я виконую цю роботу. Цікаво, чи зможе хто небудь замінити мене? Хто зможе зайняти моє місце, коли мені захочеться взяти відпустку і провести її на якомусь із ваших стандартних курортів – чи то на пляжі, чи то в горах? Відповідь, звичайно ж, – ніхто, і це підштовхнуло мене до цілком свідомого і зваженого рішення: відволікання – це і буде моєю відпусткою. Не варто й казати, що моя відпустка – це фрагменти. Це кольори.
Хоча, ви можете запитати, навіщо йому взагалі потрібна відпустка? Від чого б це йому відволікатися?
Це наближає нас до наступного пункту.
Люди, які залишилися.
Які вижили.
Саме їх я не терплю, не можу на них дивитися, проте частенько таки не втримуюсь і дивлюсь. Я навмисне вишукую кольори, щоб не думати про них, але то тут, то там я помічаю тих, хто залишився, я бачу, як вони подаються під тягарем загадок усвідомлення, відчаю і подиву. У них проколоті серця. У них пробиті легені.
Це, своєю чергою, наближає мене до того, про що я розповім вам сьогодні ввечері, чи вдень, чи хоч якою б там була година або колір. Це історія про одного з тих, хто завжди залишається, – про умільця виживати.
Це коротка історія, у якій також ітиметься про:
– дівчинку;
– деякі слова;
– акордеоніста;
– деяких фанатичних німців;
єврейського кулачного бійця;
і безліч крадіжок.
Крадійку книжок я бачив тричі.
Поблизу залізничної колії
Спершу виринуло щось біле. Сліпучого різновиду.
Напевне, дехто з вас вважає, що білий – це ніякий не колір, та вірить у всілякі інші, далеко не нові, нісенітниці. Так от, я тут для того, щоб сказати, що ви помиляєтесь. Білий – це, безперечно, колір, і особисто я думаю, що вам не хотілося б зі мною сперечатися.
ЗАСПОКІЙЛИВА ЗАЯВА
Будь ласка, заспокойтеся і не зважайте на попередню погрозу.
Я просто вихвалявся
Я зовсім не страшний.
Я зовсім не злий.
Я – підсумок.
Справді, усе біле. Здавалося, ніби весь світ зодягнувся у сніг. Ніби натягнув його на себе, як ви надягаєте светра. Поблизу колії – сліди ніг, що занурилися в сніг ледь не по коліна. Дерева були вкриті сніговими покривалами. Як ви уже зрозуміли – хтось помер. Вони не могли просто залишити його на землі. На даний момент у цьому не було великої проблеми, але невдовзі дорогу попереду розчистять і поїзд рушить далі. Там було двоє кондукторів. Там були одна мама і її донька. Один труп. Мама, дівчинка і труп були впертими і мовчазними. – Ну, то чого ти від мене хочеш? Один кондуктор був високим, другий – низьким. Високий завжди говорив першим, хоча й не був головним. Він подивився на меншого і круглішого. У того ще було м'ясисте червоне обличчя. – Ну, – відповів низький, – ми ж не можемо просто залишити їх тут, так? Високому вривався терпець. – А чом би й ні? Низький страшенно розлютився, аж ледь не вибухнув від гніву. Він втупився у підборіддя високого і прокричав:
Spinnst du?! Ти геть дурний?
З кожною секундою на його щоках густіла огида. Шкіра натягнулася.
– Ходи, – продираючись крізь сніг, сказав він. – Ми занесемо усіх трьох досередини, якщо доведеться. Повідомимо наступну станцію.
А от я вже встиг припуститися найелементарнішої помилки. Та не знаю, як пояснити вам глибину свого розчарування в самому собі. Загалом я зробив усе правильно.
Я уважно роздивився сліпуче сніжно біле небо, яке пропливало у вікнах потяга, що вже рушив. Я майже вдихнув його, проте все одно вагався – я зацікавився. Дівчинкою. Допитливість заволоділа мною, тож я вирішив залишитися довше – наскільки це дозволяв мій графік, і поспостерігати.
За двадцять три хвилини потяг зупинився, і я вийшов разом з ними.
На моїх руках лежала маленька душа.
Я стояв трохи праворуч.
Дует енергійних кондукторів рушив до мами, дівчинки і трупа маленького хлопчика. Добре пам'ятаю, що того дня я голосно дихав. Дивно, що кондуктори не помітили мене, коли проходили поряд. А світ уже прогинався під вагою усього того снігу.
Зліва, десь за десять метрів від мене, стояла бліда і голодна дівчинка і тремтіла від холоду.
Вона цокотіла зубами.
Вона обіймала себе холодними руками.
На обличчі крадійки книжок замерзли сльози.
Затемнення
Далі були чорні завитки – щоб продемонструвати вам, так би мовити, полюси моєї різнобічності. Це був найтемніший час перед світанком.
Цього разу я прийшов по молодого чоловіка – йому було не більше ніж двадцять чотири роки. Літак досі чмихав. Дим струменів із обох його легень.
Розбиваючись, він залишив на землі три глибокі рани. Крила скидалися на відпиляні руки. Вони більше не зможуть змахнути. Ця маленька металева пташка більше не полетить.
ЩЕ ДЕКІЛЬКА МАЛЕНЬКИХ ФАКТІВ
Інколи я приходжу занадто рано.
Я поспішаю, і деякі люди тримаються за життя довше, ніж мали б.
Минуло декілька хвилин, і диму не стало. Вже не було, що віддавати.
Першим прибіг хлопчик – важко дихаючи, з чимось, схожим на ящичок для інструментів, у руці. Страшенно хвилюючись, він підійшов до кабіни і глянув на пілота, вагаючись, чи той іще живий (пілот іще був живий). Десь за тридцять секунд прибігла крадійка книжок.
Минуло багато років, та я впізнав її.
Вона важко дихала.
Із ящичка хлопчик витягнув – що б ви подумали? – плюшевого ведмедика.
Тоді просунув руку крізь розбите вітрове скло і поклав ведмедика пілотові на груди. Посеред румовища з людських уламків і крові сидів усміхнений ведмедик. Декілька хвилин по тому я вирішив ризикнути. Час настав.
Я підійшов, вийняв його душу й обережно відніс її.
У кабіні залишилися тільки тіло, ледь вловимий запах диму й усміхнений плюшевий ведмедик.
Коли навколо зібралася юрба, усе, звісно ж, змінилося. Обрій почав зафарбовуватися сірим, як сажа, кольором. Від чорноти над головою не залишилося нічого, окрім якихось закарлючок, та й ті швидко зникали.
Чоловік, натомість, був кісткового кольору. Його шкіра набула скелетного відтінку. Пошарпана уніформа. Очі – холодні і бурі, як плями від кави, а остання закарлючка, що досі висіла в небі, мала, як на мене, незвичну, проте таку знайому форму. Підпис.
Юрба поводилась так, як поводиться зазвичай.
Поки я пробирався крізь неї, кожен, хто там стояв, підсилював тишу своєю присутністю. Це була ледь концентрована суміш безладних рухів руками, приглушених розмов і мовчазних, тривожних обертів навкруги.
Коли я кинув погляд на літак, мені здалося, що пілот усміхається відкритим ротом.
Такий собі останній сороміцький жарт.
Ще одна кульмінація людського життя.
Пілот лежав, загорнутий у свою уніформу, а дедалі сивіше світло боролося з небом. Як і в багатьох інших випадках, коли я розвертався, щоб піти геть, якась тінь з'явилася на мить, ніби останній подих затемнення, ніби знамення того, що відійшла ще одна душа.
Знаєте, незважаючи на усі барви, яких торкаюся, які вишукую в усьому, що є в цьому світі, я завжди ловлю затемнення, коли помирає людина, нехай навіть це лише мить.
Я бачив мільйони таких затемнень.
Я бачив їх стільки, що всіх уже й не пригадаю.
Прапор
Коли я востаннє її бачив, усе було багряним. Небо скидалося на суп, воно кипіло і вирувало. А в деяких місцях воно пригоріло. Багрянець був поцяткований чорними крихтами і зернами перцю.
Колись діти тут грали у "класики" – на вулиці, схожій на засмальцьовану олією сторінку. Коли я прибув, іще була луна. Кроки стукотіли по дорозі. Дзвінкими голосами сміялись діти, а усмішки – солоні, та вони швидко танули.
А тоді – бомби.
Цього разу було вже запізно.
Сирени. Зозуля репетує по радіо. Та вже занадто пізно.
За лічені хвилини виросли, нагромадилися насипи з бетону і землі. Вулиці перетворилися на розірвані вени. Кров лилася, доки земля не ввібрала її, а тіла в'язнули в ній, як колоди після повені.
Приклеєні до землі. Всі до одного. Сила силенна душ.
Це була доля?
А може, погана вдача?
Невже саме це приклеїло їх до землі?
Ні, аж ніяк.
Будьмо справедливими.
Напевне, винними у цьому були бомби, скинуті людьми, що ховалися десь у хмарах.
А небо – тепер воно було схожим на домашній суп якогось нестерпно пекельного багряного кольору.