![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
За п’ять кроків до кохання - Рейчел Ліппінкотт
![За п’ять кроків до кохання - Рейчел Ліппінкотт - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/2/5/1/4/za-pjat-krokiv-do-kohannja-rejchel-lippinkott.jpg)
Всі твори автора ⟹ Рейчел Ліппінкотт
П’ять кроків і в жодному разі не ближче. Інакше це може вбити Стеллу. Чому? Рідкісна хвороба, яка з дитинства не давала жити нормальним життям. Не наближайся, не варто. Незабаром на неї чекає операція, і нарешті все буде добре. Та все одно тримай дистанцію. Коли тобі хочеться обійняти її чи торкнутися волосся — не наближайся до неї, Вілле. Ти саме той, кого вона мусить уникати попри все. Навіть один твій подих може зруйнувати все її життя. Якщо ти хочеш, щоб вона жила, — тримайся на відстані. Але я знаю, ти не можеш. Чому саме ти закохався в неї? Чому вона покохала саме тебе? Разом — не можна. Окремо — неможливо…
Рейчел Ліппінкотт, Міккі Дотрі, Тобіас Яконіс
За п’ять кроків до кохання
Роман
Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»
2019
Text copyright © 2018 by CBS Films, Inc.
© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2019
© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2019
ISBN 978-617-12-6605-6 (fb2)
Електронна версія створена за виданням:
Ліппінкотт Р.
Л61 За п’ять кроків до кохання / Рейчел Ліппінкотт, Міккі Дотрі, Тобіас Яконіс ; пер. з англ. Д. Петрушенко.— Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 240 с.
ISBN 978-617-12-6117-4
ISBN 978-1-5344-3733-3 (англ.)
УДК 821.161.1(477)
Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division
Перекладено за виданням:
Lippincott R. Five Feet Apart : A Novel / Rachael Lippincott, Mikki Daughtry, Tobias Iaconis. — New York : Simon & Schuster Books For Young Readers, 2018. — 288 p.
Переклад з англійської Дар’ї Петрушенко
Присвячується Елісон.
Р. Л.
Цю книгу і кінофільм ми присвячуємо всім пацієнтам, родинам, медичному персоналу та близьким, які щодня мужньо ведуть боротьбу з кістозним фіброзом. Сподіваємося, що історія Стелли й Вілла допоможе поширити відомості про цю хворобу, а одного дня і принести зцілення.
М. Д. і Т. Я.
Розділ 1
Стелла
Я простежую контур сестриного малюнка — моря квітів у формі легень. З усіх країв здвоєних овалів вириваються пелюстки ніжно-рожевих, глибоко-білих і вересово-блакитних барв, але кожній властива якась унікальність, живість, що, здається, не зів’яне ніколи. Декотрі з квіток ще не розпустились, і я відчуваю обіцянку життя, яке лише чекає, аби вивільнитися з крихітних бруньок під тиском мого пальця. Ці — мої улюблені.
Я частенько питаю себе, як це — мати такі здорові легені. Такі живі. Глибоко вдихаю, відчуваючи, як повітря торує собі шлях до мого тіла і назад.
Ковзнувши по останній пелюстці останньої квітки, моя рука повисає, пальці тягнуться зоряним тлом — кожну цятку світла Еббі вималювала окремо, намагаючись зобразити нескінченність. Прибравши руку, я відкашлююсь і нахиляюсь узяти з ліжка наше спільне фото. З-під товстих вовняних шарфів визирають однакові усмішки, а святкові вогні в парку далі вулицею блимають над головами, зовсім як зорі на її малюнку.
Є в цьому щось чарівне. М’яке світло паркових ліхтарів, білий сніг, налиплий до гілок дерев, тихий спокій в усьому. Торік задля цього фото ми ледь не відморозили собі зади, але така була наша традиція. Ми з Еббі сміливо долали холод, щоб разом побачити святкові вогні.
Це фото завжди нагадує мені те відчуття. Відчуття, що ми з сестрою вирушаємо назустріч пригодам, лише вдвох, і цілий світ відкривається перед нами, мов розгорнута книга.
Беру канцелярську кнопку й вішаю світлину поряд із малюнком, а тоді сідаю на ліжко й дістаю з тумбочки свій кишеньковий записник і олівець. Опускаю очі в довгий список завдань, складений для себе сьогодні вранці, від пункту 1 «Скласти список завдань», уже перекресленого приємною рискою, й аж до пункту 22 «Поміркувати про життя після смерті».
Пункт 22 був, мабуть, трохи амбіційним як для вечора п’ятниці, та принаймні зараз я можу викреслити пункт 17 «Прикрасити стіни». Оглядаю колись сувору кімнату, яку більшу частину ранку перетворювала на свою, вже вкотре. Тепер вона обвішана художніми творами, що їх роками дарувала мені Еббі, і часточки кольору й життя на білих клінічних стінах впадають в око. Кожен твір — результат чергового перебування в лікарні.
Ось я під крапельницею з голкою в руці, а з пакета з рідиною розлітаються метелики різних форм, кольорів і розмірів. Ось я з носовою трубкою, чий шнур скручений у символ нескінченності. Ось я з інгалятором, звідки виривається пара, утворюючи туманний німб. А ось найніжніший малюнок — побляклий вихор зірок, який вона намалювала в мій найперший приїзд сюди.
Він не такий відшліфований, як її останні твори, але чомусь за це я люблю його більше.
А просто під усією цією живістю… лежить моя купа медичного обладнання поряд із незугарним лікарняним стільцем, оббитим зеленою штучною шкірою, — стандартне меблювання кожної палати тут, у Сент-Ґрейс. Тривожно дивлюся на порожню стійку крапельниці, знаючи, що перший з багатьох курсів антибіотиків на найближчий місяць почнеться рівно за годину і дев’ять хвилин. Щастить же мені.
— Сюди! — гукає голос просто під моїми дверима.
Підводжу очі — двері повільно, зі скрипом прочиняються, і в маленькій шпарині з’являються два обличчя. Каміла і Мія відвідували мене тут мільйон разів за останні десять років, а все не можуть потрапити з вестибюля до моєї палати, не розпитавши всіх у будівлі, куди йти.
— Помилилися кімнатою, — кажу я, всміхаючись, а в них на обличчях проступає вираз щирого полегшення.
Мія сміється й відчиняє двері до кінця.
— Якщо чесно, цілком могли. Це місце й досі — такий лабіринт, страшне.
— То ви раді? — кажу я й підстрибую обійняти їх обох.
Каміла відсторонюється, щоб роздивитись мене, й надуває губи. Її темно-русяве волосся практично розсипається вздовж тіла.
— Друга поспіль поїздка без тебе.
Це так. Уже не вперше кістозний фіброз не дає мені вирушити з класом чи то в подорож, чи на сонячні канікули, чи то на шкільну подію. Приблизно сімдесят відсотків часу моє життя йде цілком звичайним чином. Я ходжу до школи, тусуюся з Камілою й Мією, працюю над моїм застосунком. Лише роблю це все з недорозвиненими легенями. Але решту тридцять відсотків часу моїм життям керує КФ. Тобто, коли треба повернутися до лікарні підтягнути здоров’я, я пропускаю такі заходи, як поїздка з класом до музею мистецтв чи, як-от зараз, наша шкільна подорож до Кабо.
Так сталося, що нинішнє лікування зосереджене навколо потреби накачати мене антибіотиками, щоб нарешті позбавити болю в горлі й лихоманки, які ніяк не зникнуть.
А, і ще моя легенева функція стрімко гіршає.
Мія падає на моє ліжко і з театральним зітханням розлягається на ньому.
— Це ж лише на два