![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Ukrainian dream «Последний заговор» - Василь Зима
![Ukrainian dream «Последний заговор» - Василь Зима - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/2/4/1/7/ukrainian-dream-poslednij-zagovor-vasil-zima.jpg)
Всі твори автора ⟹ Василь Зима
Радіоведучий Марк Лютий, головний герой роману Василя Зими «Ukrainian dream. Последний заговор» працює в своє задоволення і готується до весілля з донькою олігарха. Та раптом до нього потрапляє вбивчий компромат на відомих політиків і він має обирати: піти на компроміс з власним сумлінням чи узятися за справу, ризикуючи втратити все, навіть власне життя. Долі героїв переплітаються, події, наче в калейдоскопі, змінюють одна одну. Хто переможе, а хто загине — відповіді у романі.
Василь ЗИМА
UKRAINIAN DREAM
«ПОСЛЕДНИЙ ЗАГОВОР»
Роман
Я давно присматриваюсь к этой стране и знаю, чего мне опасаться.
Михаил Зощенко
Розділ 1 (Chapter 1)
«Ви думаете, що живете в країні, яка іде шляхом ринкових реформ і втілює принципи демократії? Даремно ви так думаєте. Ви живете в країні, яка за тринадцять років незалежності скоротила втричі державний бюджет, ви живете в країні, народонаселення якої за тринадцять років незалежності зменшилося на чотири мільйони чоловік, ви живете в країні, найкращі та найприбутковіші об'єкти приватизації в якій віддано у власність злочинного капіталу, ви живете в країні, в якій до цього часу вирішується питання, чи надавати чужій мові статусу офіційної, ви живете в країні, в якій залишаються жити або слабаки, або герої».
— Вимкни, чуєш? — він повернувся до вікна і зручніше вмостився у великому шкіряному кріслі.
— Програма ще не закінчилась.
— Вимкни, чуєш? — невдоволено глянув з-під брів.
— Нема питань, — підійшов, натиснув кнопку, звук зник.
— Як цього хлопця звуть?
— Марк Лютий, він веде програму «Я і моя країна».
— Ти його бачив?
— Ні.
— Я хочу, щоби ти на нього подивився, — устав, пройшовся кімнатою, став біля столу, мовчав, — цікаво, він у це дійсно вірить? Ні, ну мені цікаво, він просто так говорить чи він вірить.
— У що? — витягнув руки з кишень.
— У те, що, слухаючи його правду, люди таки прозріють і захочуть щось змінити.
— Не знаю.
— У людей уже є правда, і їм не треба іншої, їм добре живеться з тією, яка в них є.
— Напевно, хм. Ви про що?
— Я чув нещодавно, чи то читав в опозиційній газеті, — підійшов до бару, — не важливо. Так от, — узяв пляшку лікеру, налив у чарку. — Історія така дурна. В місті українському, в Красному Лучі чи що, люди такі бідні, хм, — випив лікеру, поставив рюмку на стійку бару, — їдять собачатину запивають слізьми голодних дітей. Ти уявляєш? — подивився на нього, — Юро, ти уявляєш, я тебе питаю?
— Слабо.
— А я тобі кажу, це їхня біда, і не треба їм соплі витирати. Мені важко собі уявити німців, чи британців, чи навіть поляків, які б їли собачатину і пили сльози дітей. Наш народ не вбив жодного зі своїх тиранів, румуни вбили, італійці, чилійці досі готові все віддати, щоби повісити Піночета, а наші люди жеруть собачатину. І жертимуть, чуєш, жертимуть, бо вони не розуміють, що ніхто їм не винен, чуєш, ніхто.
— Ясна річ.
— Набери мені директора цього радіо, де Лютий свою херню шурує, давай бігом.
— Зараз, — пішов, повернувся зі слухавкою, натиснув кнопки. — Алло, з вами говоритиме…
— Дай сюди, — вирвав у нього слухавку, — чуєш, жук, ти зовсім здурів, що ти пускаєш в ефір? Тобі наша країна чимось не подобається? Їдь на хуй в іншу. Що ти вибачаєшся, що ти пояснюєш? Де ти цього Лютого взяв? Хто за нього гроші платить, ти сам платиш? Я, блядь, прикрию його спонсора. Як нема спонсора? А де ж він гроші бере? Сам платить за програму? Так закрий її, твою мать. Не можеш? Я тобі поможу, чудо. Все, через місяць цього Лютого нікуди на роботу не візьмуть, буде вулиці мести. Блядь, — кинув слухавку на диван, підійшов до бару, налив лікеру, випив, голосно хекнув, потім подивився на охоронця, — Юро, найди цього Марка, я не хочу, щоби мене за нього вз'їбали потім, чуєш?
— Чую. Я найду його. І що зробити?
— Придумай, — накинув піджак на плечі і вийшов з кімнати.
Розділ 2 (Chapter 2)
— Чи є в мене жизнєнні целі? — сміх у слухавку, потім мовчанка. — Нє, ну, таких конкретних нема.
— Скільки тобі років? — голос ведучого.
— Двадцять.
— Що ти закінчив?
— Ха-ха, — знову цей хрипкий сміх, — школу.
— А крім школи?
— Армію. Да шо ти придолбався?
— А ти не пробував вступити до вузу?
— Нє, в мене дєнєг нема на платний.
— А безкоштовно?
— Ти мій атестат відєл? Када я к екзаменам готовиться буду? Я з утра до ночі по базару ящики розвожу.
— Скажи, а ти любиш свою країну?
— Страну, яку?
— Україну.
— А нє, ну шо, нормальна страна, а шо, єсть варіанти? Мені нравиться, хароша страна, нєзавісіма, главне. Войни нема, хлеба хватає, хотя і подорожав. Жить можна.
— А ти б хотів емігрувати?
— Це тіпа за рубєж уїхати? А на фіга? Каму я там всрався? Я шо, по-їхньому панімаю? Нє. Я буду жить тут.
— Як жити?
— Да як все живуть. Не хуже других, хотя, наверно, і не лучше. Нормально жить буду. Я ж не то шо Серьога со второго под'єзда, тот сколовся на хер уже. А я шо, я як все. Ну все, давай, мені надо ящики везти, обєд кончився. Прівєти всім і удачі, — гудки в слухавці.
— З нами був Льоша з Боярки. А ми чекаємо нових дзвінків. Нагадаю, що в ефірі з вами Марк Лютий і радіопрограма «Я і моя країна». Я — це кожен з вас, а моя країна — це 48 мільйонів людей, про яких ви нічого не знаєте. А ми робимо все, щоби ви стали ближчими одне одному.
— Дзвінок! — Звукорежисер зробив відмашку, Марк поправив навушники.
— Алло. Это че, программа такая, шо типа ты про свою жизнь рассказываешь?
— Так.
— О, нормально. А то мне Натаха все уши проквакала. Говорит, мол, позвони, попизди там.
— Давайте без матів, у нас прямий ефір.
— Извини, братан, не хотел, вырвалось. Я тебе за жизнь свою рассказать хочу.
— Назвіться, будь ласка.
— Кирилл из Киева. Короче, я с торговыми точками работаю. Нормальным людям помогаю, а барыг и жлобов разных прессую. В общем, я тут мужика одного под молотки пустил. Он гад редкий, денег был должен, не отдал, смылся там в село к бабке одной, я его забил на хер.
— Ви не боїтеся казати це в ефір? Вас чує вся країна.
— А нифига, мне по банану, меня все равно хер кто найдет, и даже искать никто не будет. Я б его не забил, его б менты порешили, я знаю. Я вот чего, мне пацана его жалко. Малой у того урода остался. Я хочу, шобы он нормальным пацаном вырос. Деньги хочу на его счет перевести.
— Скажіть, Кириле, ви любите свою країну?
— А я хер на нее забил. Что она мне дала? Ствол в руки да пометку в паспорте? Я, может, учиться хотел пойти, а так по беспределу пока, еле от