![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Акція-51, Останні Свідки 1951 - Автор невідомий
![Акція-51, Останні Свідки 1951 - Автор невідомий - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/2/3/0/3/akcija-51-ostanni-svidki-1951-avtor-nevidomij.jpg)
Всі твори автора ⟹ Автор невідомий
"Акция-51. Последние свидетели" - хроника последнего выселения (депортации) украинцев из западных этнических земель в 1951 году. Книга основывается на свидетельствах очевидцев, архивных материалах, газетных публикациях. В книге также представлена история населенных пунктов, которые 55 лет тому исчезли с карты УССР, а также словарь уже исчезнувшего говора их жителей.
Часть документов в конце книги - на русском языке.
Про що мовчать фотокартки
Переді мною — старе пошарпане фото. На плацу перед церквою вишикувалася сільська громада, переважно молодь. Дівчата з косами, як руки, і хлопці, як дуби. В центрі — пан отець з дружиною і донькою. Позаду надпис олівцем — 1939.
Отже, літо 1939 p.- Бойківські сердаки, ґорсети, запаски. Пані їмость у модельних туфлях, а дівчата у першому ряду — з блискучими прикрасами, тільки... босоніж. Так твердо стоять на тій кам'янистій землі, так міцно тримають хоругви натрудженими руками, так щиро дивляться в об'єктив. Чи бачать вони те, що їх чекає попереду?
За кілька місяців їхній світ розсиплеться, наче крихти черствого хліба. Польщу окупують німці, але швидко покинуть цей терен разом з німцями-колоністами. Прийдуть совіти, щоб встановити новий кордон, забрати війта, гайових, активістів «Просвіти». Після них у край повернуться німці. Вони знищать місцевих комуністів і євреїв, накладуть контингенти і повезуть молодих на роботу в Німеччину. Через три роки совіти порядкуватимуть тут знову, щоб погнати чоловіків на передову, проводити лінію кордону, забирати майно до колгоспу, арештовувати за найменшу підозру.
Кілька з тих, котрі на фото, поляжуть на фронті, кілька — вирушать на еміграцію, кілька — загинуть в українському підпіллі в лісах. З десяток родин виселять на Сибір.
Кількох арештують за саботаж-у колгоспі.
А тепер порахуйте, скільки з них залишиться через 10 років? Скільки босих ніг і натруджених рук? Про священика теж більше не згадуйте — парох не хотів перейти на православ'я.
Тих, які залишилися, будуть «ощасливлювати» далі. 1951 року їх усіх вивезуть на південь України. Офіційно це матиме назву «обмін ділянками державних територій». Далі — жодної босої ноги на плацу біля церкви, тільки солдати в чоботях, які очищують терен для поляків, яких теж привезуть «добровільно». Так одну кривду прикриють іншою. І хоч церкви на фото не видно, ніхто не гарантує, що до храму через кілька десятиліть не будуть заводити худобу, під стріхою не ховатимуться від дощу вівці і кози. Або іде гірше — смертельна тиша запанує в селі. Комуністичній Польщі не потрібні українські сліди. матінка Божа з церкви
Куди ВИ ПІШЛИ — ЛЮДИ, предки ЯКИХ У с. Бистрий
заселили ці гори ще в XV столітті? Де ваші мечі —князі Устрицькі, Бандрівські, Гошовські, Дверницькі, Ско-родинські, Михновські, Телешницькі, які заснували тут села? Ви ж присягали боронити тих, хто годував вас м'ясом і сиром, давав вовну та шкіри, корчував для вас стежки у диких лісах!
Колись не було тут спокою від татарських наїздів, що спустошували села, від бескидників, котрі з-за іншого боку Карпат нападали на маєтки, згодом — від розбійників, які крали худобу, щоб переправити її за Бескіт, а також — від гайдуків, котрі гнали на панщину; ще пізніше — від «секвесторів», які стягували податок навіть за комин (димар), і нарешті — від екзекуторів, які забирали землю за борги. Пережили усіх нападників, усі епідемії, «тісні роки». А потім — зникли.
Не переселяли — виганяли
Після Другої світової війни популярним вирішенням проблеми національних меншин в європейській політиці стали так звані “Трансфери населення» (обміни). Цілу ланцюгову реакцію викликало масове вигнання німців зі Східної Прусії, Сілезії і Богемії. Були переселені поляки з України, Білорусі й Литви, частково вигнані угорці з Румуни і Словаччини. В СРСР депортація була наслідком політичних рішень. У 1940-х роках на підставі сфальсифікованих звинувачень з місць свого історичного або постійного мешкання були переселені етнічні німці, турки-месхетинці, народи Чечні, Інгуше-тії... На території сучасної України відомою масовою депортаційною акцією було переселення у травні 1944 р. близько 200 000 кримських татар у Середню Азію. 14 листопада 1989 р. Верховна Рада СРСР ухвалила Декларацію про визнання незаконними та злочинними репресивні акти проти народів, які зазнали насильницького переселення, та забезпечення їхніх прав.
Пам'ятний знак, встановлений у с. Чорна поляками, також насильно виселеними 1951 р. з околиць Червонограда.
Жодного подібного документу, який би дав політико-правову оцінку масовим виселенням українців з західних етнічних теренів після Другої світової війни, українська влада не ухвалила. Байдужість до трагедії високих посадовців, що призвело подекуди до повного ігнорування проблем депортованих українців на місцях, про що одноголосно твердять представники громадських товариств, не зменшує її масштабів.
Уявлення про останню депортацію, котра відбулася через 6 років по закінченні війни, не буде повним без інформації про всі попередні ланки депортаційного ланцюга, яким «витягували» з рідної землі не просто сільські громади чи повіти, а цілі субетноси.
Масові переселення українців з Польщі провадилися в чотири етапи: 1944 - 1946 pp. — "обмін населенням", 1947 р. — акція «Вісла», 1948 р. — демаркація державного кордону між СРСР і РП, 1951 р. — обмін ділянками державних територій.1
Переселення 1948'та 1951 років з переданих Польщі в рамках демаркації кордонів та «обміну ділянками державних територій» населених пунктів провадилися радянською адміністрацією за участю органів державної безпеки вже без будь-яких натяків на добровільність. Оскільки підрозділи УПА на зазначених територіях були на той час вже практично ліквідовані, а значна частина населення репресована як «антира-дянські» та «класово ворожі елементи», депортовані не вчиняли значного опору.
Л‘ і
Жнива 1955 р. Херсонщина
Тому примусовість у цьому разі не означала масових ексцесів насильства.
Особл и -вості останньої депортації, яку ще також називають «Акцією-51», полягають у наступному. По-перше, виселенню підлягали всі без винятку мешканці терену, незважаючи на національну приналежність. По-друге, на відміну від виселених 1944 - 1946 pp., виселені 1951 р. були позбавлені права вільно обрати собі місце майбутнього мешкання. Плани переселення складалися без урахування думки населення, значну частину якого було направлено в південні райони УРСР, де вони опинилися у вкрай важких побутових і незвичних природно-кліматичних умовах. Важливо зазначити, що під час примусового переселення 1951 року, як і 1944 - 1946 pp., близько споріднені особи (батьки і діти, брати і сестри дорослого віку) нерідко направлялися в населені пункти, розташовані за сотню і більше кілометрів один від одного, що унеможливило їхнє подальше безпосереднє спілкування.
Наслідки
Терен, з якого 1951 року провадилося виселення, належав до етнічних земель бойків — субетнічної групи українського народу, яка відрізняється деякими рисами традиційно-побутової культури. Понад 100 років тому цей регіон відвідував Іван Франко, готуючи свою розвідку «Етнографічна експедиція Бойківщи-ною».