![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Могильник - Володимир Худенко
![Могильник - Володимир Худенко - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/2/8/8/2/mogylnyk.jpg)
Всі твори автора ⟹ Володимир Худенко
Роман-притча, роман-застереження. Жорстока, але чесна антиутопія молодого українського автора. Людство занадто довго перебувало в полоні власного самообману про своє безумовне лідерство і панування на Землі. А що, коли люди, з усіма своїми науковими і технологічними досягненнями, з усіма своїми ідеями про прогрес і підкорення Космосу – всього лишень кормова база майбутніх прийдешніх Патріархів? Кормова база, яка чомусь почала вважати себе чимось більшим? І чого будуть коштувати всі досягнення людства, коли прийдуть справжні господарі? Чи зможе людина довести всім, і перш за все – самому собі, що він щось інше, щось більш значне? Щось значне чи навіть хтось значний?
Бо коли ти відмовишся відпустити народ Мій, то ось Я взавтра спроваджу сарану на твій край.
І покриє вона поверхню землі, і не можна буде бачити землі. І поїсть вона решту вцілілого, позосталого вам від граду, і поїсть вона кожне дерево, що росте вам з землі.
І переповняться нею доми ваші, і доми всіх рабів ваших, і доми всього Єгипту, чого не бачили батьки ваші та батьки батьків твоїх від дня існування їх на землі аж до сьогодні!
(Вихід 10:4–6)1
Пам’ятаєш цей парк у досвітніх сирих туманах?
Цю алейку, засипану жовклим кленовим листом?
Вбогі клумби й городи крізь осінь з її димами
І дороги в полях крізь світанки її імлисті?
Пам’ятаєш ці ранки? Автобуси в сиву безвість,
Прохолоду ставків, тополині ряди дороги,
Світ далекого міста глухими ночами серпня
І всю решту того, що вернути немає змоги?
Пам’ятаєш лінійки у тихій середній школі,
Пам’ятаєш свята і години нудних уроків,
Пам’ятаєш хрести кладовищ за футбольним полем,
Пам’ятаєш, лебедонько, скільки пройшло вже років?
Пам’ятаєш моє ім’я і мою статуру,
Пам’ятаєш мої слова чи моє обличчя,
Пам’ятаєш мій голос – либонь, ти його забула,
Так і мало би статись, та й, власне, не в тому річ.
Так і мало би статись, писати ці вірші сором,
Я давно й не пишу, бо не знаю, кому писати:
Ти в далекому місті тепер зустрічаєш зорі,
Ти давно вже чиясь дружина і гарна мати.
Ну а я вже давно списався, усе збулося,
Я не став, ким хотів, вірогідно, й не міг би стати,
Бо кому ще потрібні рядки про твоє волосся,
Про твої божі руки, про очі відьмацькі кляті,
Про твою худорбу, про дорогу до твого дому,
На котрій я тобі говорив про своє кохання.
Все давно помінялось, і я відчуваю втому,
Від якої позбутись мені вже снаги не стане.
Ти давно вже не тут, і не там, не в моєму серці.
Я давно вже не той, котрим мріяв колись там бути.
Все давно помінялось, і стравлений Карабутів
Вже чогось починає здаватись мені нестерпним.
Все давно помінялось; полями гуркочать зливи,
І наступні сніги у розхристаних хмарах виснуть,
І проходять німі роки по холодних нивах,
Холоди застилають простір мого дитинства.
Тихий парк в бур’янах, ті алейки в шприцах та смітті,
Вбогі клумби скосили, а школа, либонь, вже струхла.
В коридорах, де ти підпирала не стіни – світ мій,
Панотець править службу, йому там цілують руки.
Кладовища зростають, а в вікна шкребуться віти,
Стадіон той пустує в сипкім безгомінні ранків,
Від дороги, де ми стояли, то віє вітер,
То глухими ночами доноситься лязкіт траків,
І здригаються стіни, і юність відходить з краєм,
І мої вбогі рими безпомічно терпнуть, меркнуть,
І холодні машини асфальт предковічний крають
І стирають з історії руки твої безсмертні.
2
Просто знай: ти була, ну і я намагався чесно
Вкарбувати у вічність тебе, молоду й красиву,
Адже ти воскрешала усі ці грядущі весни,
Ти була Персефона, могутня і жаліслива.
Ти була Персефона – я знаю, ти б насміялась
Із усіх епіграм, що я ними тебе ославив.
Я це знаю, лебідко, і ти абсолютно права,
Ти була не така, але ж ти не була й моя.
Не була би ніколи, бо мертві міста порожні
І не мають правителів, ними гуляє вітер,
Їх немає потреби любити, хіба лиш божий
Дух літає над мертвим безлюдним безкраїм світом.
Так і ти не скульптура, котру я ліпив роками,
Будував постаменти і марно вкладав в них душу.
Ти була Персефона, в своїх молодих руках
Ти приносила весни, а весни завжди минущі.
Весни завжди крихкі і ніколи не будуть вічні.
Кожна з них особлива, і в тому їх вища сутність.
Я тому й покохав ці прекрасні відьмацькі вічі,
Що таких, як вони, вже ніколи в світах не буде.
В тому гріх мій, голубко, що я твої юні коси,
І статуру твою, і усе, що було між нами,
Не волів відпустити, як з краю торішню осінь,
А волів ув’язнити, волів вкарбувати в камінь
І цю школу, і парк у досвітніх сирих туманах,
Ці алейки, засипані жовклим кленовим листом.
Я хотів не прожити, а просто про них повісти.
Я хотів не любити, а лиш будувати храми.
А тому й опадають гербами мої жита
І гуляють вітри між зарослих колон Помпеї,
Багряняться ці стіни скривавленою зорею,
І проходять колони повз мертві мої міста.
Йому часто сниться кінець жовтня 1992-го року, сірий передсвітанковий час і місто, вкрите тягучими осінніми туманами. Тумани стеляться проїжджими частинами та безлюдними дворами, обступають підніжжя дев’ятиповерхівок в заспаних житлових масивах, а хворобливі протяги носяться алейками, залітають в розчинені двері під’їздів та вікна балконів на верхніх поверхах, колихають забуту там одіж.
Зоря наче ще й не дума підійматись десь там, над лебединською трасою і передмістями, а як і надумається, то чи й помітна буде за тими суцільними хмарами аж до обрію.
Вже більше десяти років йому сниться і сниться ця рання і похмура, якась така передчасна осінь. Йому сниться заспаний досвітній Комсомольськ у покривалі туманів і очікуванні близького ранку. Темні житлові масиви з рідкими вогниками в вікнах, залізничні колії в росі та забиті бронетехнікою автомобільні дороги. І перекриті мости над Бистрицею, ледь видимі через приціл його снайперської гвинтівки. Зжовкле, вже майже прогниле листя на тротуарах, тиша околиць і шкіл, дитячих садків.
Перед світанням солдати починають метушитись, механіки прогрівають двигуни.
Колони формуються в Комсомольську і неспішно за тим рухаються притихлими околицями міста. А тоді, звертаючи на розбиті осінні дороги, сунуть крізь невибрані поля і мертві занедбані села кудись в бік хворобливої зорі. В цей час над містом чутно гул турбін – то ударні авіагрупи злітають в Овручі і йдуть на бомбардування бунтівного регіону.
Йому те сниться, і сниться, і сниться…
Але того дня йому не вдалось додивитись свій набридливий сон – за старою бойовою звичкою він прокинувся від самого лишень тривожного передчуття. Він визирнув у віконце вагончика охорони – по подвір’ю плівся осінній туман, а чергові коло воріт якось дивно метушились, хоча до світання ще було далеко, ще тільки починало сіріти і в красивому трьохповерховому будинку господарів не світилось ні в одній кімнаті. Що б це значило?
Він накинув штурмовку і, взявши зі столу пістолет з гравіруванням «За відмінну службу», вклав його в нагрудну кобуру. Коли вийшов на подвір’я, то порив вітру жбурнув йому в лице дрібною мрякою.
Коло воріт метушня вже притихла, але він натомість побачив, як від парадного входу будинка господарів до зброярні заклопотано чимчикує один з особистих тілоохоронців Ольги Дмитрівни. І хлопчина той зовсім не був ні наляканий, ні стривожений, а просто якийсь надміру заклопотаний – колишній спецпризначенець одразу це зауважив і трохи заспокоївся. Але що ж тут за метушня? Господар приїхав