![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Сім смертей Івлін Гардкасл - Стюарт Тертон
![Сім смертей Івлін Гардкасл - Стюарт Тертон - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/9/8/6/sim-smertej-ivlin-gardkasl-stjuart-terton.jpg)
Всі твори автора ⟹ Стюарт Тертон
Правила Блекгіту:
Івлін Гардкасл буде вбито об одинадцятій вечора.
Є вісім днів і вісім носіїв, у яких ви вселяєтеся.
Ми дозволимо вам утекти лише тоді, коли ви назвете нам ім'я вбивці.
Зрозуміло? То починаймо…
Івлін Гардкасл помиратиме. І так буде кожного дня, поки Ейден Бішоп не дізнається, хто вбивця, і не розірве цю часову петлю. Але кожного разу, коли день починається наново, Ейден прокидається в тілі іншого гостя. А від деяких з його носіїв користі більше, ніж від інших.
Радо запрошуємо вас до будинку Блекгіт-Хаус на
Маскарад
Господарі Блекгіту, родина Гардкаслів:
лорд Пітер Гардкасл та леді Гелена Гардкасл,
їхній син Майкл Гардкасл,
їхня дочка Івлін Гардкасл.
Поважні гості:
Едвард Денс, Крістофер Петтіґрю та Філіп Саткліф, родинні юристи;
Ґрейс Девіс та її брат, Дональд Девіс, друзі родини;
командор Кліффорд Герінгтон, морський офіцер у відставці;
Міллісент Дербі та її син Джонатан Дербі, друзі родини;
Деніел Колрідж, професійний картяр;
лорд Сесіл Ревенкорт, банкір;
Джим Рештон, офіцер поліції;
доктор Річард (Діккі) Еккер;
доктор Себастьян Белл;
Тед Стенвін.
Ключові слуги маєтку:
Роджер Коллінз, дворецький;
пані Драдж, кухарка;
Люсі Гарпер, перша покоївка;
Альф Міллер, старший конюх;
Ґреґорі Ґолд, художник;
Чарльз Канінгем, камердинер лорда Ревенкорта;
Меделін Обéр, камеристка Івлін Гардкасл.
Дуже просимо всіх гостей утриматися від обговорення Томаса Гардкасла та Чарлі Карвера, бо пов'язані з ними трагічні події досі крають членам родини серце.
1
День перший
Я забуваю все на бігу.
— Анно! — закінчую я кричати й здивовано закриваю рот.
У моїй пам'яті пусто. Я не знаю, хто така Анна та чому я її кликав. Я не знаю навіть як я сюди потрапив. Я стою посеред лісу й прикриваю очі проти мжички. Моє серце гупає, від мене тхне потом, ноги тремтять. Певно, я біг, але чому — не пам'ятаю.
— Як… — я замовкаю, бо бачу свої руки. Вони кістляві, потворні. Чужі руки. Я анітрохи не впізнаю їх.
З першим нападом паніки я намагаюсь згадати що-небудь про себе: сім'я, адреса, вік, будь-що — але нічого не згадується. Я не маю навіть імені. Усі спогади, що я мав кілька секунд тому, зникли.
Моє горло напружується, дихання стає гучним, прискореним. Ліс обертається навколо мене, перед очима з'являються чорні плями.
«Заспокойся».
— Не можу дихати, — хриплю я.
У вухах реве кров, я опускаюсь на землю, пальці занурюються в ґрунт.
«Ти можеш дихати, просто треба заспокоїтися».
Цей внутрішній голос несе комфорт і холодну владність.
«Заплющ очі, послухай ліс. Візьми себе в руки».
Я слухняно стуляю міцно повіки, але не чую нічого, окрім свого переляканого важкого дихання. Надзвичайно довго воно заглушає все навколо, але повільно, надзвичайно повільно мені вдається проколупати у своєму страхові дірочку, крізь яку входять інші звуки. По листю стукотять дощові краплі, над головою хрустить гілля. Праворуч від мене — струмок, на деревах — ґави; коли вони злітають, їхні крила розтинають повітря. Щось дріботить у підліску, кролячі лапки тупотять так близько, що можна торкнутися. Один за одним я зв'язую ці нові спогади разом, доки не отримую п'ять хвилин минулого, на яке можу спиратися. Цього мені вистачає, щоб втамувати паніку; принаймні, тимчасово.
Я незграбно стаю на ноги й дивуюсь тому, який я високий, як далеко я від землі. Похитуючись, я струшую зі