![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Абсолютна зброя - Шеклі Роберт
![Абсолютна зброя - Шеклі Роберт - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/2/3/8/8/absoljutna-zbroja.jpg)
Едселові страшенно кортіло когось убити. Разом із Парком та Факсоном вони змарнували три тижні в цій частині мертвої пустелі, розкопуючи кожний курган, який траплявся у них на шляху, і, нічого не знайшовши, бралися до наступного. Коротке марсіанське літо закінчувалося, щодня ставало трохи холодніше. Нерви Едсела, і в кращі часи не надто міцні, геть розхиталися. Коротун Факсон не втрачав гумору, мріючи про купу грошей, які вони отримають, коли знайдуть зброю, а Парк мовчки йшов за ними, немов залізний, не вимовляючи ані слова, якщо до нього не зверталися.
Едсел відчував, що довго не витримає. Вони розкопали черговий курган і знову не знайшли нічого схожого на забуту зброю марсіан. Водянисте сонце, здавалось, витріщається на них, на неймовірно блакитному небі було видно великі зірки. Крізь теплозахисний скафандр Едсела почав просочуватися вечірній холодок, охолоджуючи його суглоби й сковуючи м'язи.
Раптом Едсела охопило нестримне бажання вбити Парка. Цей мовчазний хлопець не подобався йому ще відтоді, як вони на Землі організували своє партнерство. Він ненавидів його більше, ніж зневажав Факсона.
Едсел зупинився.
— Ти знаєш, куди ми йдемо? — запитав він Парка, погрозливо низьким голосом.
Парк недбало знизав плечима. Його бліде, худе обличчя не виражало жодних емоцій.
— Я до кого звертаюсь? — повторив Едсел. Парк знову знизав плечима.
"Кулю в голову", — вирішив Едсел, намацуючи рукою пістолет.
— Чекай! — благаючим тоном промовив Факсон, стаючи між ними. — Не казися, Едселе. Лишень подумай, які гроші ми отримаємо, коли знайдемо зброю! — Від цієї думки очі коротуна спалахнули. —Вона десь тут. Можливо, в наступному кургані.
Едсел завагався й пильно поглянув на Парка. У цю мить йому понад усе хотілося вбивати. Якби там, на Землі, коли вони домовлялися, він знав, що все обернеться саме так... Тоді все здавалося простим. У нього був диск, на якому... інформація про те, де сховано склад легендарної зброї марсіан. Парк умів читати марсіанські тексти, а Факсон дав гроші для організації експедиції. Едселові здавалося, що їм треба лише долетіти до Марса й зробити кілька кроків до місця, де сховано зброю.
Перед цим Едсел жодного разу не залишав Землю. Він не сподівався, що доведеться тижнями мерзнути, голодувати, харчуючись концентратами, долати запаморочення від розрідженого повітря зі збагачувача. Він не думав тоді про рани, біль у м'язах, про
406
необхідність продиратися крізь густі марсіанські зарості.
Він думав лише про те, скільки заплатить йому уряд, будь-який уряд, за цю легендарну зброю.
— Даруйте, — сказав Едсел, раптом опанувавши себе, — це місце діє мені на нерви. Вибач, Парку, що я зірвався. Ходімо далі.
Парк кивнув і рушив далі. Факсон зітхнув з полегшенням і теж пішов слідом.
"Зрештою, — подумав Едсел, — убити їх можна коли завгодно".
Вони знайшли потрібний курган надвечір, саме тоді, коли терпіння Едсела вичерпалося. Це була дивна масивна споруда, точнісінько така, як вказано на диску. Під кількасантиметровим шаром бруду блиснув метал. Вони стерли бруд і знайшли двері.
— Чекайте, я їх висаджу, — сказав Едсел, витягаючи пістолет.
Парк відтіснив його, повернув ручку й відчинив двері. Усередині було величезне приміщення, а в ньому, виблискуючи, ряд за рядом, лежала легендарна забута зброя марсіан, загублені в лабіринтах часу артефакти марсіанської цивілізації.
Усі троє якийсь час стояли й розглядалися. Це була скарбниця, від пошуків якої люди майже відмовилися. Відтоді, як людина вперше висадилася на Марсі, руїни великих міст були ретельно вивчені. По всій рівнині лежали знищені машини, інструменти та прилади — все вказувало на розвинену цивілізацію, яка на тисячі років випередила земну. Після ретельної розшифровки текстів стало зрозуміло, що по всій планеті точилися жорстокі війни. Але записи уривалися, в них не було жодної згадки про те, що сталося з марсіанами. Уже кілька тисяч років на Марсі не було жодної розумної істоти, якимось чином тут було знищене все, що рухалося.
Здавалося, марсіани забрали свою зброю із собою. Едсел знав, що ця зброя цінувалася на вагу чистого радію. Рівної їй не було в усьому світі.
Вони зайшли всередину. Едсел підняв перше, що трапилося під руку. Схоже на пістолет 45-го калібру, тільки більший. Він підійшов до дверей і спрямував зброю на кущ, що ріс неподалік.
— Не стріляй! — сказав Факсон, коли Едсел прицілився. — Воно може мати віддачу або щось інше. Нехай цим займаються люди з уряду, коли ми все це продамо.
Едсел натиснув спусковий гачок. Кущ, який ріс у двадцяти метрах від входу, зник у яскраво-червоному спалаху.
— Непогано, — зауважив Едсел, погладжуючи пістолет. Він поклав його на підлогу й узяв наступний.
— Будь ласка, Едселе, — сказав Факсон, благально дивлячись на нього, — не треба нічого випробовувати. Ти можеш увімкнути атомну бомбу або щось інше.
— Замовкни, — сказав Едсел, шукаючи спусковий механізм нової зброї.
— Більше не стріляй, — благав Факсон. Він поглянув на Парка, шукаючи підтримки, але той мовчки дивився на Едсела.
— Можливо, щось із того, що тут лежить, винищило всю марсіанську расу. Ти що, знову хочеш заварити кашу?
Едсел вистрілив і задоволено спостерігав, як вдалині плавиться шматок пустелі.
— Гарна штука! — Він підняв інший інструмент, що нагадував довгий стержень. Едсел забув про холод. Він забавлявся цими блискучими речами й був цілком щасливий.
— Ходімо звідси, — сказав Факсон, прямуючи до дверей.
— Іти? Куди? — повільно запитав його Едсел.
Він підняв блискучий інструмент із вигнутою ручкою, яка зручно лягла у долоню.
— Назад до космопорту, відповів Факсон, — додому, продавати всі ці речі, як ми й збиралися. Я впевнений, що ми можемо запросити будь-яку ціну. Кожний уряд за таку зброю дасть мільярди.
— Я передумав, — сказав Едсел. Краєчком ока він спостерігав за Парком. Той ходив поміж стосами зброї, але ні до чого не торкався.
— Послухай, — сказав Факсон, дивлячись на Едсела, — я фінансував цю експедицію. Ми планували продати це барахло. Я теж маю право... Що ж, можливо, й ні...
Ще не випробуваний пістолет був спрямований йому прямо в живіт.
— Що ти хочеш зробити? — запитав він, намагаючись не дивитися на зброю.
— До біса продаж, — сказав Едсел, притулившись до стіни так, щоб бачити і Парка. — Мені здається, що я й сам можу використовувати її.
Він широко посміхнувся, уважно стежачи за обома партнерами.
— Удома я роздам зброю своїм хлопцям. З нею ми завиграшки скинемо будь-який уряд у Центральній Америці й протримаємося, скільки захочемо.
— Гаразд, — сказав Факсон, втупившись у спрямований на нього пістолет. — Тільки я не бажаю брати участі в цій справі. На мене не розраховуйте.
— Будь ласка, — відповів Едсел.
— Не бійся, я нічого не розбовкаю, — швидко промовив Факсон. — Я просто не хочу стріляти й убивати. Тому я краще піду.
— Авжеж, — сказав Едсел.
Парк стояв осторонь, уважно розглядаючи свої нігті.
— Коли влаштуєш своє королівство, я приїду до тебе в гості, — сказав Факсон, роблячи слабку спробу посміхнутися. — Може, зробиш мене герцогом або ще ким-небудь.
— Це можна влаштувати.
— Домовились. Зичу удачі. — Факсон помахав рукою і пішов до дверей.
Едсел дав йому пройти кроків десять, потім навів нову зброю й натиснув на кнопку. Звуку не було, спалаху теж, але права рука Факсона була начисто відрізана. Едсел швидко натиснув кнопку ще раз. Коротуна розрізало навпіл. Праворуч і ліворуч від нього па ґрунті лишилися глибокі борозни.
Едсел раптом усвідомив, що весь цей час він стояв спиною до Парка, й круто обернувся. Парк міг би схопити найближчий пістолет і рознести його на шматки. Але той спокійно стояв на місці, схрестивши руки на грудях.
— Цей промінь розріже що завгодно, — спокійно зауважив він. — Корисна річ.
Півгодини Едсел із задоволенням тягав до дверей то одну, то іншу зброю. Парк до неї навіть не торкався, з цікавістю спостерігаючи за Едселом. Прадавня зброя марсіан була як нова; тисячі років бездіяльності на ній ніяк не позначилися. У приміщені було багато вибухових пристроїв різної конструкції та потужності, а крім того, дивовижно компактні теплові й радіаційні рушниці. Тут була зброя, що миттєво заморожує, спалює, кришить, ріже, коагулює, паралізує та в інший спосіб знищує все живе.
— Давай-но спробуємо ось це, — сказав Парк. Едсел, який саме збирався випробувати цікаву триствольну рушницю, зупинився.
— Я зайнятий, не бачиш?
— Дай спокій цим іграшкам. Візьмімося до серйозної справи.
Парк стояв перед низькою чорною платформою на колесах. Разом вони викотили її назовні. Парк спостерігав, як Едсел повертав важелі на пульті керування. З глибини машини почулося неголосне гудіння, а потім довкола неї утворився блакитний туман" Хмара росла у міру того, як Едсел повертав важелі, і скоро накрила обох людей.
— Спробуй бластер, — сказав Парк.
Едсел узяв один із променевих пістолетів і вистрелив. Туман цілковито поглинув заряд. Едсел швидко випробував три інші пістолети, але вони теж не змогли пробити блакитний туман.
— Мені здається, — тихо мовив Парк, — що воно витримає й атомну бомбу. Це силове поле.
Едсел вимкнув машину, і вони повернулися до складу зі зброєю. Сонце сідало за обрій, і в кімнаті ставало дедалі темніше.
— А знаєш що? — сказав Едсел. — Ти непоганий хлопець, Парку. Ти молодець.
— Дякую, — відповів той, розглядаючи купу зброї.
— Ти не проти, що я пришив Факсона? Він обов'язково заклав би нас урядові.
— Навпаки, схвалюю.
— Упевнений, ти хлопець що треба. Ти міг мене вбити, коли я стріляв у Факсона. — Едсел на його місці саме так і вчинив би.
Парк знизав плечима.
— Як тобі ідея щодо королівства на пару зі мною? — запитав Едсел, посміхаючись. — Гадаю, ми зможемо це провернути. Знайдемо собі пристойну країну, безліч дівчат, розваги. Як тобі таке?
— Я за, — відповів Парк, — можеш на мене розраховувати.
Едсел поплескав його по плечі, і вони рушили далі вздовж рядів зі зброєю.
— З цим усе зрозуміло, — сказав Парк, коли вони дійшли до кінця зали — різні варіанти того самого.
У кінці зали вони натрапили на ще одні двері. На них був викарбуваний напис марсіанською мовою.
— Що тут написано? — запитав Едсел.
— Щось про абсолютну зброю, — відповів Парк, уважно розглядаючи букви, — попередження не заходити.
Парк відчинив двері.