![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Сміх - Михайло Михайлович Коцюбинський
![Сміх - Михайло Михайлович Коцюбинський - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/2/6/6/3/smih-mihajlo-mihajlovich-kocjubinskij.jpg)
Всі твори автора ⟹ Михайло Михайлович Коцюбинський отсутствует
Сміх
Оповідання
Бліда, невиспана пані Наталя одхилила двері з спальні в столову, де вже стирала порохи Варвара. Защібуючи на ходу білу ранішню блузу, вона тихо і наче з острахом поспитала:
- Ви ще не одчиняли віконниць?
Варвара кинула стирку і наважилась бігти.
- Зараз поодчиняю.
- Ні… ні, не треба… Хай будуть зачинені цілий день! - бистро й налякано наказала вона наймичці.
Кремезна Варвара здивовано підняла на неї своє широке, землистого кольору обличчя.
- Сьогодні десь неспокійно в городі. Лихі люди ходять тепер раз у раз по вулицях. Коли б ще до нас не залізли. Не ходіть сьогодні на базар. Чи в нас є що варити?
- М'яса нема.
- То нічого. Обійдеться… Варіть, що є. На вулицю ж не виходьте і нікого не пускайте в хату. Нас нема вдома… розумієте? Усі виїхали. Хіба хто з знайомих, то інше діло.
Пані Наталя говорила ті слова притишеним голосом сливе на вухо Варварі, а її ясні короткозорі очі неспокійно тоді блукали.
Коли Варвара вийшла, пані Наталя розглянулась по хаті. В хаті стояв присмерк, і тільки жовті смужечки світла пробивались крізь шпари зачинених віконниць та розтягались в повітрі каламутними течійками. Пані Наталя поторсала залізні прогоничі од віконниць, поправила гайки і тихо посунула в інші хати, зігнута і біла, як мара. Оглядаючи всі віконниці од вулиці, вона прикладала часом до вікна вухо і напружено слухала. Звідти неслись якісь невиразні, змішані згуки, що видавались їй часом незвичайними та тривожними.
Вона думала про сьогоднішній день. Чим-то він скінчиться? Мало ще топтали людей кіньми, не доволі пролили крові, - треба було ще нацькувати темний народ на інтелігенцію. Скільки вона прохала чоловіка: поїдьмо куди на сей час, заберім діти - не схотів… і от тепер дочекалися… Ах, боже! І за що ж? Їй мимохіть пригадались брудні, безглуздо складені, брутальні відозви, якими від кількох днів засипувано місто. Скликали бити та різати всіх ворогів уряду. Там виразно стояло і їх прізвище. Так, адвокат Валер'ян Чубинський… Се прізвище було ненависне поліції, й тепер воно стояло у списках…
В сусідній хаті почувся дитячий регіт і крик.
Пані Чубинська кинулась туди.
- Тс! Цитьте!.. Ах, боже мій! Перестаньте ж кричати!..
Вона розпучливо махала широкими білими рукавами, як птаха крилами, а коло блідих уст лягли у неї складки невимовного болю. Вона зацитькувала дітей і озиралась на вікна, немов жахалась, що ті живі голоси долинуть крізь них на вулицю.
На поміч прийшла Варвара. Її спокійні рухи, з якими вона вешталась по хаті, збирала одежу та натягала дітям панчішки, певний, важкий хід босих ніг, поважне обличчя - все те навівало на паню Наталю спокій. З такою вірною, розсудливою людиною було немов безпечніше.
- Ви були, Варваро, на вулиці? - поспитала пані Наталя.
- Ні, не була. Постояла трохи на хвіртці.
- Що ж там… спокійно?
- Та так… Приходили якісь люди, питали пана.
- Люди приходили? Які ж ті… люди?
- А хто їх знає… люди…
- Що ж у них… було що в руках?
- В руках? Ціпки були.
- Ціпки?
- Я сказала, що пана нема… Усі виїхали.
- Добре зробила, Варваро, добре… Пам'ятайте ж, Варварочко, що в домі, опріч вас, нікого немає… Ах, боже!..
- Варваро! Варваро-о! - почувся з столової роздрато¬ваний голос пана Чубинського. - Чому досі віконниці не одчинені?
Пані Наталя затримала рукою Варвару і метнулась в столову.
Там стояв напіводягнений чоловік її і жмурив посліпуваті очі. Він ще не встиг накласти окуляри, погано бачив, і лице його серед білявого волосся здавалось змішаним і пом’ятим.
- Валер'яне, милий, нехай так буде… То я звеліла… Ти знаєш, який сьогодні день. Я тебе сьогодні нікуди не пущу…
- От дурниці. Нехай зараз одчинять віконниці.
- Ах, боже мій… Ну, я тебе прошу… Для мого спокою… для наших дітей…
У пані Наталі виступили на лицях червоні плями.
Пан Валер'ян сердився. Що за вигадки! Однаково нікуди не втечеш! Але в глибині душі він чув, що жінка зробила добре.
Незабаром Варвара внесла самовар. Всі сіли до столу.
В хаті було темно і якось чудно. Жовті зайчики світла тремтіли на стінах і на буфеті, вітер рвав віконниці і стукав ними. Діти - хлопчик і дівчинка, - здивовані незвичайною обстановкою, шептались поміж себе, пан Валер'ян роздратовано тарабанив по столі пальцями. Склянка чаю холола перед ним, а він нетерпляче закусував свою біляву ріденьку борідку та дививсь кудись поверх окулярів. Вже кілька днів помічав він якихсь непевних людей, що стежили за ним, куди б він не йшов. По ночах біля вікон бовваніли якісь темні фігури і тислись попід паркани, коли на них звертали увагу. А вчора, проходячи по вулиці, виразно почув позад себе лайку, що напевне відносилась до нього. «Оратор, оратор»,- злісно шипів якийсь здоровенний чорний хлоп і блимнув на нього очима, коли він озирнувся. Пан Валер'ян нічого не сказав про те жінці, щоб не турбувати її. І враз промайнуло у нього перед очима ціле море голів… голови, голови й голови… впрілі, загріті обличчя і тисячі очей, що дивились на нього з туману сизого випару. Він говорив. Якась гаряча хвиля била йому в лице, влітала з віддихом у груди. Слова вилітали з грудей, як хижі птахи, сміливо й влучно. Промова, здається, удалась йому. Йому вдалось так просто й яскраво змалювати протилежність інтересів тих, хто дає роботу, і тих, що мусять її брати, що навіть самому ся річ стала яснішою. І коли йому плескали, він знав, що то 6'є в долоні розбуджена свідомість… Так, але що буде сьогодні?.. Чи буде що справді сьогодні?
Чубинський глянув на жінку. Вона сиділа витягнена і прислухалась. На блідому обличчі застиг вираз наляканого птаха.
Ті зачинені вікна справді дратують. Що там за ними, на вулицях, на тих невідомих річках, якими пливе чужий тобі народ, що кожної хвилі ладен розіллятись морем пристрасті та затопити береги?
Раптом щось грюкнуло в віконницю.
Пані Наталя аж підскочила на стільці.
На хвилину всі заніміли.
- Ну, чого ти жахаєшся? - розсердився пан Валер'ян. - Певно, діти. пустуючи, зачепили віконницю, як се часто буває, а ти зараз не знать що подумала…
З кухні вбігла Варвара.
- Що сталося, Варваро? - налякалась пані Наталя.
- Панич Горбачевський прийшли… Вони через двір зайшли до кухні.
- А-а!.. нехай заходить, нехай…- Студент Горбачевський уже вихилявся з-за спини Варвари.
- Що там чувати, розказуйте!.. - привітався до нього господар.
- Здається, погано. Цілу