![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Воля до життя. Незабутнє. Ніч перед боєм - Олександр Петрович Довженко
![Воля до життя. Незабутнє. Ніч перед боєм - Олександр Петрович Довженко - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/1/9/8/8/volja-do-zhittja-nezabutnye-nich-pered-boyem-oleksandr-petrovich-dovzhenko.jpg)
Всі твори автора ⟹ Олександр Петрович Довженко
Олександр Довженко (1894—1956) — класик української літератури та видатний кінорежисер світового масштабу. До нашого видання увійшли оповідання: «Воля до життя», «Незабутнє», «Ніч перед боєм». Центральне місце в творчості митця завжди було віддане Україні та її людям, їм він присвячує своє натхнення і любов.
Олександр Довженко
ВОЛЯ ДО ЖИТТЯ. НЕЗАБУТНЄ. НІЧ ПЕРЕД БОЄМ
Воля до життя
— Скажи мені, друже, — спитав я армійського хірурга Миколу Дудка, — ось ти працював на фронті півтора майже року. Ти різав сотні людей...
— Тисячі, — спокійно поправив мене хірург.
— Тисячі...
Я заплющив очі, намагаючись уявити собі страждання, зойки тисяч людей, тисячі благальних очей, — о, скажіть, докторе, скажіть!..
— Який величезний труд! Яке напруження всіх почуттів! — подумав я вголос.
Звичка.
Так?.. Можливо. І ще скажи мені, коли ти кидався отак щодня, за звичкою, у саме полум’я людських страждань, що ти знайшов там у людині? В тій безлічі й різноманітності каліцтв чи знайшов ти будь-що невідоме, нове; яку-будь тайну в людині на війні? Чи ти далі свого ножа не бачив і нічого не знайшов?
— Знайшов! — сказав мій друг і заходив по кімнаті, пригадуючи, мабуть, свої найскладніші криваві діла. Я стежив за ним очима і, признатись, заздрив йому: я в глибині душі благоговів перед його фахом. Рятування людського життя й полегшення страждань завжди здавались мені найвищим, найблагороднішим покликанням людини.
— Воля! — промовив хірург, спинившись і навіть гупнувши своїм здоровим мужичим кулаком по столу. — Людина на війні — це воля. Є воля — є людина. Нема волі — нема людини! Скільки волі, стільки й людини, — ось що я знайшов.
* * *
Ах, як не хотілось йому падати, як не хотілось кидати автомата! Та автомат уже випав з рук, і вже нічим було його підняти з брудної землі. Праву руку, правда, тільки злегка зачепило мінним осколком. А ліва, товариші, висіла скривавлена вщент, і кров била фонтаном з жахливо скаліченого плеча.
Що робити? Спинити кров? Чим? Не спиняється. Тече!
Тоді розвідник Іван Карналюк кинувся бігти. Мозок його запрацював з шаленим запалом.
«Побіжу, — думає, — поки не зійшов кров’ю. Аби не впасти, аби тільки не впасти, ні! Доб’ють, прокляті! О, прокляті, прокляті, будьте ви прокляті!.. Доб’ють... не доб’ють, не доб’ють...» Карналюк біг, тремтячи від несамовитого гніву. Здавалось, якби стрів на дорозі фашиста, — зубами, без рук роздер би на місці.
Вибігши з небезпечної зони, він якось зразу втратив лють і спинився. Спинився, затужив і розтанув, мов той віск на сонці. І упав.
І здалось раптом Іванові, що упав він дивним засобом, не на землю, а в якусь начебто воду, і бистрина понесла його, вируючи і крутячи між дерев, хмар і сіл, і несподівано принесла додому, мов у казці. Батько, мати, дід, баба, сестри... Та всі такі добрі-добрі, ласкаві.
— Іван... Це ти, наш Іваночку.
І рідна хата край села, і стежка в саду біля хати.
А стежкою біжить вона, найдорожча, — Галина.
— Іван, Іван повернувся?! Іваночку!
— Галю!
Карналюк розплющив очі.
— Втрачаю свідомість, — прошепотів він і злякався.
Іван Карналюк був звичайним рядовим бійцем. І особливих геройств за ним не числилось, хоч він і вбив уже снайперським способом з півтора десятка фашистів, не беручи до уваги стрільби по них взагалі. На зовнішній вигляд в Іванові теж не було нічого героїчного.
Середній на зріст, стрункий, сіроокий юнак, родом з прекрасного Поділля, літ йому двадцять п’ять, він був рідним сином величної епохи — Великої Жовтневої революції, епохи Великих Робіт і Великої Вітчизняної війни.
Він був одним з багатьох мільйонів радянських юнаків, що всіма своїми помислами аж до початку війни належали мирній праці.
Він не змагався в силі й спритності ні на стрільбищах, ні на боксерських рингах. Він змагався там, де доблестю праці здобували собі славу, — на Всесоюзній сільськогосподарській виставці в Москві — найпрекраснішій і найпіднесенішій виставці людських можливостей і якостей. Там він одержав золоту медаль за такого фантастичного бика, який не снився, відколи світ стоїть, жодній ще корові. Він був подільський колгоспний пастух.
— Втрачаю свідомість! — сказав він тривожно й голосно, мов бажаючи розбудити себе, спинити бистроплинну річку.
— Стій, стій! Не здамся!
Карналюк підповз до дерева і щільно притулився раною по стовбура. Затиснувши таким чином розірвану артерію, він так зціпив зуби, і так широко розплющив очі, і так не зажадав заплющити їх, що санітари, підбираючи ранком загиблих бійців, подумали, ніби перед ними труп з розкритими, застиглими очима.
— Живу, — прошепотів Карналюк.
В обличчі його не було вже ні кровинки.
* * *
Битва гриміла день і ніч.
В оббитій ряднами і простиралами сільській хаті хірург працював без перерви оце вже кілька днів.
Перед його очима на столі розверзались такі безодні страждань, що всяка свіжа людина зомліла б або зійшла б слізьми, наблизившись хоч на годину до цього жахливого жертовника війни.
Вже винесли двох сестер в безтямі від багатьох безсонних ночей. Вже інші сестри й санітари клали на стіл пошматованих людей. Смерть жерла багату здобич в цім бою, і решток од бенкету старої перепадало хірургові чимало. Хата тремтіла від гуркоту й вибухів бомб. Надворі лежали просто на землі бійці. Їх покладено в три черги, за характером поранення — головні, порожнинні й інші.
Хірург стомився. Щоб підтримати сили й заощадити час, йому подавали їсти сюди ж, до операційного столу. Він був дуже здоровий з природи, але і в нього вже не вистачало сил. Він валився з ніг від утоми і занудьгував. Усяке діло має свою нудьгу. Йому не подобались поранені і не подобалось вже навіть те, чим завжди він захоплювався в людях.
«Ну, що за чорт! Звідки стільки терпіння? Чотирнадцять місяців ріжу, і хоч би тобі один загукав, почав клясти, ненавидіти смерть, лаяти її, суку! Ні! Мовчать, покірливі», — думав він знесилено і знов, у тисячний раз, шив людину з рваного, кривавого дрантя.
— Слідуючий!
Перед хірургом лежав Карналюк.
Відколи його поранило, минуло три дні. І дедалі йому все гіршало. Жар в його знекровленому тілі перевалив давно вже за сорок перший градус. Страшна газова гангрена вразила його. Рука лежала біля нього, роздута до величезних розмірів, темна, в багрово-синіх плямах та пухирях і нестерпно смердюча. Три дні не зводив з неї очей Карналюк. Він дивився на неї, як на смертельного ворога, і мовчав.
Хірург чудово лікував газову гангрену новим своїм методом, але руку Карналюка врятувати було вже неможливо.
— Пізно, — сказав він безсило своєму помічникові. — Доведеться відтяти руку.
— Відтинайте! Ріжте швидше! — рішуче й хутко сказав раптом Карналюк.
Здивований хірург повернув голову. На нього дивились широко розплющені