![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Кістяк з Чорнобиля - Антон Дмитрович Мухарський
![Кістяк з Чорнобиля - Антон Дмитрович Мухарський - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/1/4/1/6/kistjak-z-chornobilja-anton-dmitrovich-muharskij.jpg)
Всі твори автора ⟹ Антон Дмитрович Мухарський
Тато Михася пішов на війну й зник безвісти. Але хлопчик вірить, що він живий і понад усе мріє побачитись із батьком. Одного дня стара чаклунка дає йому чарівні окуляри, котрі приводять Михася в Чорнобильську зону, де він знайомиться з Кістяком Костем та його друзями-мутантами: Срібною Мухою, радіоактивним крокодилом Гєною, сіамським кабаном Лесиком-Стасиком та хитрою Чупакаброю, до яких у гості прилетіли справжні інопланетяни, що проводять у Зоні свої експерименти з переселення душ.
Кістяк з Чорнобиля
33-й річниці Чорнобильської катастрофи присвячується
Частина перша. ВЕЛИКИЙ ВИБУХ
Глава перша. ІСТОРІЯ КІСТЯКА КОСТЯ
Одної теплої весняної ночі, коли квітли сади, і веселі бджоли, натомившись за день, мирно спали у своїх вуликах, поруч зі старовинним українським містечком Чорнобиль спалахнула вогняна квітка, з якої в небо вдарив потужний промінь, що мінився всіма кольорами веселки.
Ця подія трапилася багато років тому. Згодом її назвали ніччю Великого Вибуху.
«Мамо, тату, дивіться, яка краса!» — прокинувшись від гучного землетрусу, визирнув у вікно хлопчик на ім’я Костянтин.
Але тато, з переляканим обличчям ухопивши куртку, побіг з дому геть, а мама, щільно позатулявши всі вікна і кватирки, до ранку плакала, сидячи на ліжку.
Наступного дня батько додому не повернувся. Натомість невдовзі на порозі їхньої квартири постали страшні люди в протигазах та зелених гумових плащах. Вони хотіли посадити їх з мамою в автобус, яким евакуйовували людей до Києва.
Та того разу хлопчик не послухався ані мами, ані страшних людей в протигазах, і тільки йому знаними стежками побіг убік зруйнованої атомної електростанції, де батько працював пожежником.
«Ви не бачили мого тата?» — питався у військових, обпечені обличчя яких були кольору бронзи. Але військові, голими руками збираючи шматки радіоактивного графіту, похмуро хитали головами, прикриваючи носи респіраторами.
«Ви не бачили мого тата?» — питався в людей у білих халатах з дозиметрами в руках. Та й ті знизували плечима.
І тільки кістлява тітка Смерть, нахилившись над його ліжком у лікарняній палаті, проказала: «Твій батько помер від променевої хвороби. А тепер прийшов і твій час».
Проте цьому не судилося статися.
«Нехай помру я, але син залишиться живим», — запропонувала його матінка угоду ще не старій відьмі на ім’я Марта і та, порадившись із потойбічними силами, промовила:
«Згодна! Материнська любов сильніша за смерть».
Тоді про це писали газети. А ще на центральному вході в лікарню повісили оголошення: «З відділення реанімації безслідно зник дванадцятирічний хлопчик Костянтин С. Усіх, хто може допомогти з пошуком дитини, просимо звертатися до адміністрації лікарні або в міліцію за телефонами…».
Проте за зазначеними номерами ніхто не озвався.
Бабуся хлопчика — сліпа ворожка Ганя — зробила все, аби ніхто й ніколи не довідався, як її онук полишив лікарню.
У ніч на Івана Купала старій наснився віщий сон, в якому вона зустріла свою доньку (маму Костя) у вінку з маків. То духи предків повідомили віщунку, що прийняли душу жінки у свої обійми.
Наступної ночі баба Ганя, обернувшись на муху, полетіла до Києва.
Вдарившись об стіну тьмяно освітленої лікарняної палати, муха перетворилася на літню жінку, вбрану в чорну оксамитову свитку, довгу темно-синю спідницю, розшиту по подолу срібною ниткою. Її голову покривала строката хустка, розписана червоно-чорними ружами. Стиха цокаючи срібними підковками високих червоних чобіт, стара, спираючись на грушевий ціпок, підійшла до ліжка, на якому, увесь обплетений дротами крапельниць, лежав схудлий хлопчик із запалими як у мерця очима — єдиний нащадок старовинного козацького роду Сагайдачних.
Обережно від’єднавши крапельниці, бабця поклала суху долоню на його обличчя, обдувши хлопчика теплим диханням своїх вуст.
«Бабусю, ти мені не снишся?» — ледь чутно запитав знесилений хворобою Кость, розплющивши очі.
«Ні, мій рідненький. Я тут. Я поруч. Ходімо додому…»
Три дні й три ночі