![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Візит зсунутої фазіанки - Володимир Іванович Савченко
![Візит зсунутої фазіанки - Володимир Іванович Савченко - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/3/7/2/6/vizit-zsunutoyi-fazianki-volodimir-ivanovich-savchenko.jpg)
Всі твори автора ⟹ Володимир Іванович Савченко
Я сидів у парку й читав газету. Навіть оця одна обставина свідчить про мою повну непричетність до всього того, що буде далі — бо хіба є щось індиферентніше й буденніше від людини, котра читає в парку газету! Ті, чиє життя насичене, газет в парках не читають, а якщо читають, то…
Візит зсунутої фазіанки
Світлій пам’яті Авксентія Івановича Поприщина,
титулярного радника й короля
І
Я сидів у парку й читав газету. Навіть оця одна обставина свідчить про мою повну непричетність до всього того, що буде далі — бо хіба є щось індиферентніше й буденніше від людини, котра читає в парку газету! Ті, чиє життя насичене, газет в парках не читають, а якщо читають, то в швидкісному експресі, в шпиталі після поранення — шукають повідомлень про свою діяльність.
А я… Я викладач фізики в технікумі для глухонімих. Прізвище, ім’я, вік? Ет, яке це має значення? До пенсії далеко.
Ну, так ось, — сиджу, читаю. Коли — підсів один. Я саме заглибився в прогноз погоди на травень і не помітив, з якого боку він підійшов; дивлюсь — сидить. Худий такий, патлатий. Лице, правда, приємне, широкочоле, щоки позападали, темні очі з антрацитовим блиском. Але повіки червоні, неголений, в очах застигла якась нерухома думка і тривожне питання. Мені одразу стало незатишно: оце зараз, думаю, балачки почне. І справді:
— Про Вишеньку пишуть що-небудь? — запитує. Голос тривожний, надтріснутий, хоча й інтелігентний, можна сказати.
— Про «Вишеньку»? Ви маєте на увазі ансамбль?
Він аж очі вирячив.
— Який ансамбль? — про теплову зірку, найближчу до нас! Ну, про ту, що спершу вважали радіозіркою. Нову експедицію до неї не посилали?
Оскільки я фізик, — дарма, що для глухонімих, — ситуація змушує:
— Найближчі зірки до нас, шановний, це «альфа» й Проксима Центавра. І вони не теплові, а звичайні, так би мовити, світлові. Експедицій до них не посилали й не скоро пошлють.
— А, ну це синхронні, — відмахнувся він. — Я про інші, про «фантомні світи»… Що, і про них не чули нічого? Ну, от тобі й маєш. А я, до речі, їх відкрив… тобто, це відкриття привласнили собі інші, але насправді — я автор. Ще хлопчиком зробив його, коли крадькома підключив свій телик до Салгірського радіотелескопа. Невже нічого не читали, не чули, га? Ні?! Це ж була така сенсація — скандал!
Куди й поділося відчуття затишку — тепер мені стало моторошно. І треба ж було так нарватися. Якби ще який алкаш: на пляшку не вистачає, — дав сороківку, та й бувай здоров. І місце таке відлюдне… Я здвигнув плечима і нічого не відповів.
— Та-ак… — важко й сумно здихнув незнайомець. — Виходить, знову потрапив не туди. Нічого, нічого, мовчок… Канальство! Але як бути, га?.. — Він замовк і тільки жестикулював сам собі. Обличчя раз по раз спотворювалося гримасами. Відтак блиснув на мене вугляними очима. — Скажіть, але ви вірите? У вас добре лице. Про зірку Проксима Центавра знаєте… могли б повірити?
— У що повірити?
— У те, що все це було. Власне кажучи, існує. Вишенька, зсунуті світи, гуманоїди непарнокопитні пластинчасті… й взагалі. Могли б?
Скажіть, будьте ласкаві, що б ви відповіли очевидному психові на таке його запитання, перебуваючи з ним, так би мовити, тет-а-тет? «Не вірю»?.. А якщо накинеться?..
— Ну, кажучи взагалі… — почав я мимрити…
Він, очевидно, зрозумів мій стан.
— Ви тільки не лякайтесь. Так, я справді перебуваю, не буду приховувати від вас, десятий рік на обліку — звідтоді, власне, коли ті троє повернулися з експедиції в несамовитому стані. Вони силкувалися пройти один крізь одного, а я довів експериментально, що вони не божевільні… Мені ще нічого: раз на місяць мушу з’являтись до районного психіатра, а їх — у стаціонар. Лікують! Неначе таке треба лікувати! Неначе є ліки проти нового розуміння світу! Нічого, нічого, мовчок…
Він знову поринув у задуму. Строїв міни, жестикулював. Невдовзі спохопився, глянув на мене.
— Ну гаразд, про «фантомні світи» ви нічого не чули, не вірите у гуманоїдів непарнокопитних, а у вселенський синхронізм і поготів… Чи, може, не так? — В його інтонації забриніла пристрасна надія: раптом зізнаюсь — вірю, мовляв.
Та я мовчав.
— А як ви ставитесь до вислову Нілика: «Перед нами безглузда теорія. Питання в тому, чи достатньо вона безглузда, аби тут бути правильною?».
— Нілика?
— Ох, даруйте, — Нільса Бора! Ми їх між собою так називаємо: Нілик, Беня, Фредді… То як?
— Я чув цей вислів…
— Ось, бачите, — напосідав незнайомець, — з погляду сучасних фізичних уявлень теорія, якщо вона є правильною, мусить бути зовсім безглуздою. То скажіть, чи не є безглуздими, ідіотськими в своїй незграбній логічності саме оті уявлення, теоретичні вірування! Хіба не так? Це ж як пряма й зворотна теореми. А вони мене на облік, лікувати… Нічого, нічого, мовчок…
Він затнувся на якусь хвилю, відтак рішуче махнув рукою.
— Що ж, якщо про це пишуть газети, давайте я сам вам про все розповім.
II— Ріс я дуже кмітливим хлопчиком. В дванадцять років я опанував радіотехніку, а в чотирнадцять уважався досвідченим телелюбителем. Не любителем час марнувати перед телевізором, боронь боже — а в благородному, нині вже втраченому розумінні: любителем зробити більше, аніж закладено, скажімо, в серійних телеприймачах. Удосконалені мною, вони ловили передачі в розсіяних УКХ, тобто не тільки від найближчого ретранслятора, а й чимало «диких». Це складна справа, запевняю вас. Я міг голографувати зображення на екрані і не лише в декартових координатах, але й в спіральних, косокутних… У мене були два приятелі-помічники. Нас страшенно розвеселяло, коли вдавалось в такий спосіб підправити класичну трагедію так, щоб натомність спостерігати на екрані клоунаду, фарс. Здорове хлопчаче ставлення до драм — що, хіба ні?
Але головною метою було, звичайно, виловити з ефіру «найдикіші» передачі, недоступні нікому. Ось тоді в мене і виникла ідея під’єднатись до радіотелескопа,