![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Щоденник Миколки Синицина - Микола Миколайович Носов
— Як це ви мене викликали? — здивувалась Генина мама. — Мене ніхто не викликав. Я сама прийшла.
— Хіба ви не одержали моєї записки? — запитала вчителька.
— Ні.
— Дивно! — сказала Антоніна Іванівна. — Я ще позавчора звеліла Гені передати вам записку.
— Може, ви помилились? Ви, напевне, комусь іншому звеліли, а не Гені.
— Ні. Як же я могла помилитись?
— Чому ж Гена не передав мені?
— Треба буде у нього про це запитати, — сказала Антоніна Іванівна. — А зараз я хотіла з'ясувати, чому Гена став гірше вчитися. Мені незрозуміло, чому він дома не робить уроків.
— Що ж тут незрозумілого? — усміхнулась Генина мама. — Самі примушуєте дітей збирати брухт, тоді дивуєтеся, чому діти уроків не роблять.
— До чого ж тут брухт? — здивувалась учителька.
— Як — до чого? Коли ж їм робити уроки, якщо треба брухт збирати? Ви б самі подумали.
— Щось я вас не зовсім розумію. Ми не перевантажуємо учнів цією роботою. В збиранні брухту вони беруть участь раз на тиждень. Це не може перешкодити їхнім заняттям.
— Ха-ха-ха! Раз на тиждень! — засміялась Генина мама. — Та вони щодня збирають. Гена зібрав майже цілу тонну.
— Хто вам сказав?
— Гена.
— Он як! Якщо хочете знати, то ваш Гена не те що тонни, ані кілограма не зібрав, ані грама, ні півграма! — з обуренням сказала вчителька.
— Як ви можете таке говорити? — скипіла Генина мама. — Він хлопчик чесний, він не стане обдурювати. Ви ж самі поставили його за приклад усьому класові і вивісили на Дошку пошани.
— На Дошку пошани?! — вигукнула Антоніна Іванівна. — Як же я могла помістити Гену на Дошку пошани, якщо він навіть жодного разу не брав участі в збиранні брухту?! Першого разу сказав, що у нього занедужала сестричка на запалення легенів… У вас хворіла дочка на запалення легенів?.
— Яка дочка? У мене нема ніякої дочки!
— От бачите! А Гена сказав — занедужала сестричка на запалення легенів і мама послала до лікарні віднести апельсин.
— Ну подумайте лишень! — сказала мама. — Вигадав апельсин якийсь. Значить, він весь час мене обдурював! Напевне, і сьогодні не пішов збирати брухту?
— Хто ж сьогодні збирає брухт! — відповіла вчителька. — Сьогодні четвер, а збираємо брухт ми по суботах. У суботу ми навмисне відпускаємо дітей раніше.
Від хвилювання Генина мама забула й попрощатися з учителькою і кинулась хутчіше додому. Вона не знала, що думати, що робити. Від горя у неї аж голова заболіла. Коли повернувся з роботи Генин тато, мама відразу ж розповіла йому про все. Почувши таку новину, тато страшенно розхвилювався.
Мама заспокоювала його, але він не хотів заспокоюватись і метався по кімнаті, як розлючений тигр.
— Хто б міг подумати! — кричав він, хапаючись за голову руками. — Значить, він тільки те й робив, що катався на санках, а нам казав, що ходить брухт збирати. Так брехати, ну! Добре виховали синочка, нічого сказати!
— Але ж ми не вчили його обдурювати! — сказала мама.
— Цього ще бракувало! — відповів тато. — Ну, нехай лишень він повернеться, я йому покажу!
Однак Гена довго не приходив. Цього дня він пішов зі своїм другом Гошею далеко, в Парк культури, і вони катались там на березі річки зі схилів. Це було дуже захоплююче заняття, і вони ніяк не могли накататись досхочу.
Було зовсім пізно, коли Гена нарешті з'явився додому. Він з голови до ніг вивалявся у снігу і дихав від утоми, наче коняка. Його кругле обличчя так і пашіло жаром, шапка налізла на очі, і, щоб хоч що-небудь бачити, йому доводилося задирати голову.
Мама й тато відразу підбігли до нього і стали допомагати скидати пальто, а коли скинули, від Гени повалила вгору пара.
— Бідолашненький! Бач як напрацювався! — сказав тато. — У нього вся сорочка мокра!
— Так, — сказав Гена. — Сьогодні я сто п'ятдесят кілограмів заліза зібрав.
— Скільки, скільки?
— Сто п'ятдесят.
— Ну, герой! — розвів руками батько. — Треба підрахувати, скільки всього вийде.
Тато взяв свого записника й почав підраховувати:
— Першого дня ти зібрав сорок три кілограми, наступного ще п'ятдесят, — разом дев'яносто три, на третій день шістдесят чотири — виходить сто п'ятдесят сім, потім ще шістдесят дев'ять — це буде… це буде…
— Двісті двадцять шість, — підказав Гена.
— Правильно! — підтвердив батько. — Лічимо далі…
Так він рахував, рахував, і в нього вийшла ціла тонна, та ще з гаком.
— Глянь, — з подивом сказав він. — Цілу тонну заліза зібрав! Це ж треба! Хто ж ти тепер у нас?
— Напевне, відмінник чи ударник, не знаю точно, — відповів Гена.
— Не знаєш? А я знаю! — закричав раптом батько і грюкнув кулаком по столу. — Ти крутій! Шахрай! Трутень ти, ось хто! Дармоїд!
— Який да-дармоїд? — заїкаючись від переляку, запитав Гена.
— Не знаєш, які дармоїди бувають?
— Не-не-не знаю.
— Ну, це ті, що самі не працюють, а намагаються влаштуватись так, щоб за них інші працювали.
— Я не намагаюсь… не намагаюсь, — пробелькотів Гена.
— Не намагаєшся? — закричав батько страшним голосом. — А хто щодня на санках катається, а дома бреше, що брухт збирає? Де записка? Зізнавайся, негідний!
— Яка за-за-записка?
— Ніби не знаєш! Записка, яку тобі Антоніна Іванівна дала.
— У мене нема.
— Де ж вона?
— Я її у сміттєпровід викинув.
— А, у сміттєпровід! — загримів батько і грюкнув кулаком по столу з такою силою, що задзвенів посуд. — Тобі для того дали записку, щоб ти її у сміттєпровід кидав?
— Ну, заспокойся, будь ласка, — почала благати мама. — До смерті перелякаєш дитину.
— Перелякаєш його! Авжеж! Він сам кого хочеш перелякає. Подумати лишень — так брехати! Тонну заліза зібрав! На Дошку пошани вивісили! Це ж ганьба! Як я людям в очі дивитимусь!
— Навіщо ж кричати? Його покарати треба, а кричати — це непедагогічно. Дитина може втратити апетит, — сказала мама.
— Думаю, що апетиту він не втратить, — сказав тато, — а що покарати слід, це я й сам знаю.
Тато ще довго соромив Гену. Гена просив у нього вибачення, присягався, що тепер нізащо не буде на санках кататись і завжди збиратиме брухт. Але батько не погодився йому вибачити. Закінчилася справа тим, що Гену вельми покарали. Як покарали, говорити не варт. Кожен сам знає, які покарання бувають. Загалом, покарали його, і все.
А цього року Гена справді вже не катався більше на санках, бо зима незабаром закінчилась і сніг розтанув. Але й брухт йому теж не довелося збирати, бо навчальний рік підійшов до кінця і дітям треба було посилено вчитися, щоб перейти до наступного класу з добрими оцінками. В них у