![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Лісовий мисливець Кринку - румунська казка
![Лісовий мисливець Кринку - румунська казка - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/4/3/9/4/lisovij-mislivec-krinku-rumunska-kazka.jpg)
Всі твори автора ⟹ румунська казка
Колись жив на світі один чоловік і мав він трьох синів. Коли прийшов йому час помирати, він прикликав усіх трьох до ліжка і звелів:
– Любі мої діти, як я помру, привезіть на мою могилу дев’яносто дев’ять возів дров і дев’яносто дев’ять возів соломи і все це запаліть.
Коли він помер, брати заготували дев’яносто дев’ять возів дров, дев’яносто дев’ять возів соломи і склали на могилу.
Як уже все було готове, виявилося, що дрова сирі, а кресала й губки в братів не було. Озирнулися довкола – ніде ні диму, ні вогника, тільки на вершині гори зірниця горить.
– Що ж,– каже найменший брат, лісовий мисливець, якого звали Кринку,– ви залишайтеся тут, а я піду на гору, може, вогню дістану!
Іде він, коли назустріч йому Вечір-Вечорило. Кринку привітався до нього.
– Здоров був, ласкавий чоловіче! – відповів Вечір-Вечорило.– Звідки ти й куди простуєш?
– Іду від могили свого батька он на ту гору, де палахкотить зірниця, хочу вогника дістати, на татовій могилі багаття розпалити.
– Сьогодні вже не встигнеш вогнище розпалити.
– Чому б це?
– Бо я – Вечір-Вечорило!
– Он воно що! – сказав Кринку й міцно прив’язав його до дерева.– Стій тут, поки я не відв’яжу.
І пішов, собі далі. Іде і йде, коли йому назустріч Ніч-Ночисько. Кринку і її прив’язав до дерева. Далі його зустрічає Ранок-Спозаранок, він і його до дерева припнув, а сам на гору виліз і до вогню підійшов.
А на горі довкола вогнища сім велетнів-розбійників сплять. Узяв Кринку з вогнища головешку, хотів був іти, але подумав, що не годиться на батьковій могилі розпалювати багаття краденим вогнем, і став будити велетнів, вогника просити.
А велетні йому й кажуть:
– Ми дамо тобі вогню, якщо ти допоможеш викрасти дочок Зелен-царя, бо як ми не старались, у нас нічого не виходить.
– Ходімо до царя,– відповідає їм хлопець.
Пішли вони всі разом до палацу Зелен-царя, а коли прийшли, Кринку каже:
– Царевих дочок ми можемо викрасти тільки через димар. Я полізу перший, а ви поодинці – услід за мною.
Виліз Кринку на димар, а за ним один велетень. Там хлопець убив його, а тіло спустив з даху в двір. Так він зробив з усіма розбійниками, потім обійшов усі світлиці й кожну сонну царівну в щічку поцілував, а в найменшої зняв з пальця каблучку. Потім повернувся до вогнища, взяв жару, пішов відв’язав Ранка-Спозаранка, і Ніч-Ночиська, й Вечора-Вечорила та й подався до батькової могили, де чекали його брати. І роз-палили вони велетенське вогнище, як заповідав їм батько.
А в цих братів та було ще три сестри, і всі на виданні. То й повіддавали вони їх одразу за тих, хто до них посватався. Старшу за орла, середульшу за яструба, а найменшу за вовка.
А всі вони – і орел, і яструб, і вовк – були чарівниками.
Зелен-цар побачив уранці мертвих велетнів-розбійників, зрадів і на радощах звелів по всіх шинках людей частувати, а кожного, хто казку розповість, годувати задарма.
Сидять люди по шинках, п’ють-їдять та розповідають про свої пригоди. Лісовий мисливець Кринку зайшов до шинку і теж свою історію-пригоду розповів. Коли дійшов до того місця, як він у палаці Зелен-царя був, брати почали його за поли смикати, мовляв, не забріхуйся. А він і каже:
– Я знищив усіх розбійників, а з пальця найменшої царівни каблучку зняв – ось вона, на моєму мізинці!
Почув це шинкар і послав цареві грамоту, мовляв, так і так, один хлопець на ймення Кринку вихваляється, що знищив сімох розбійників, а з пальця найменшої царівни каблучку зняв.
Зелен-цар звелів, щоб Кринку негайно прибув до нього.
Кринку пішов до царя разом з братами й геть усе розповів. Цар подивився на братів та й каже:
– Ви славні хлопці. Віддаю за вас своїх дочок.
Брати взяли та й одружилися з трьома царівнами. Кринку взяв собі за дружину найменшу й найвродливішу.
Повертаються вони всі разом додому: старші брати з своїми дружинами попереду, а Кринку зі своєю – позаду. Коли це стрічається йому Лихо-змій, разів зо два вищий за людину. Він убив Кринку, а його молоду дружину собі забрав. А брати попереду навіть не помітили, яка біда спіткала Кринку.
Довго чи недовго лежав мертвий Кринку, тільки пролітав там чоловік старшої сестри – Орел. Він упізнав Кринку, приніс живої води, щоб оживити його, та дужої води, щоб зміцнити його, зробити сильнішим за трьох буйволів. І полетів.
Підвівся Кринку, пішов уперед. Дуже ДОВГ0 йшов, доки не побачив у лісі хатку. А там жила його старша сестра, що була за Орлом.
Сестра й питає:
– Як ти сюди добрався, брате? Адже тут, скільки я живу, людська нога не ступала!
– Ох, сестрице, біда мене сюди привела. Лихо-змій викрав мою молоду дружину. Ти не знаєш, де його знайти?
– Я не знаю, а мій чоловік з Лихо-змієм воду беруть з однієї криниці. Почекай його, він тобі розкаже.
А тут прибув і Орел з двома дзбанами води, зайшов до сіней, обернувся в гарного хлопця і став таким красенем, що й очей не відведеш. Розповів йому Кринку про свою пригоду з Лихо-змієм і попросив:
– Чи не скажеш, де його знайти та як дружину свою забрати?
– Я щойно бачив твою дружину, вона по воду до криниці йшла. Ходімо
Пішли вони до криниці. І справді Кринку побачив там свою дружину, забрав з собою, і ось повертаються вони додому. Але на тому казці не кінець. У Лихо-змія був чарівний кінь, який говорив своєму володареві все, що б де не сталося. Ось і тепер почав той кінь іржати та в усі боки кидатись. Лихо-змій зайшов до конюшні, а кінь і каже:
– Володарю! Щойно тут був лісовий мисливець Кринку, забрав свою дружину й додому подався.
– Гаразд, а можна почекати, доки я коровай з’їм, дзбан води вип’ю та висплюсь?
– Можна й довше почекати.
Сів Лихо-змій до столу, наївся-напився, виспався, потім сів на коня й подався за Кринку. В одну мить догнав, убив, а його дружину з собою забрав.
Ніхто не знає, скільки там Кринку мертвий лежав, та натрапив на нього чоловік другої сестри – Яструб. Він теж приніс живої та могутньої води. Покропив живою водою – оживив Кринку, покропив могутньою – став хлопець таким дужим, як шість буйволів разом. І полетів собі.
Підвівся Кринку, очі протер, бачить: нема дружини. Отже, знову треба і йти по білому світу шукати її!
Ішов Кринку, ішов, доки не натрапив на узліссі на хатинку середульшої сестри, яка була за Яструбом. Привіталися. Сестра й питає:
– Як ти тут опинився, адже тут тільки я одна з людей?
Кринку розповів сестрі все про Лихо-змія та свою дружину. І попросив:
– Ти не знаєш, де мені його знайти? Я хочу забрати дружину, та не знаю, де він живе.
– Я не знаю, але мій чоловік знає.
Незабаром бачать: Яструб несе повні дзбани води. Приніс, обернувся у славного хлопця й питає:
– Що тебе привело сюди?
Розповів Кринку всю свою історію-пригоду з Лихо-змієм та дружиною, розповів і про те, як допоміг йому Орел, але змій знову викрав його молоду дружину. І додав:
– Ось я й шукаю її, але не знаю, де Лихо-змій живе. Тож якщо знаєш, допоможи мені знайти та вирятувати дружину.
– Я щойно бачив твою дружину, вона по воду йшла. Ходімо, покажу, а ти вже сам метикуй, як бути.
Пішли вони до криниці. Там саме була дружина лісового мисливця, хлопець схопив її – і кинулися вони тікати.
Але кінь знову дав знати Лихо-змієві про те, що сталося, і змій запитав його:
– А можна зачекати, доки я з’їм два короваї, вип’ю два дзбани води та годин зо дві посплю?
– Можна,– відповів кінь.
Лихо-змій зробив усе, як собі хотів, потім скочив на коня, за якусь мить наздогнав Кринку, убив, а його дружину повіз до своїх володінь.
Ніхто не знає, скільки Кринку мертвим лежав при дорозі, тільки біг там якось Вовк, чоловік його найменшої сестри. Приніс він живої та мо-гутньої води. Живою водою оживив Кринку, могутньою зміцнив, дав йому стільки сили, як у дев’яти буйволів разом. Та й пішов собі.
Опритомнів Кринку, потягнувся. Думав, що просто собі заснув. Озирнувся довкола й побачив, що знову нема дружини.
Що ж, хлопче, знову йти тобі на пошуки або вертатися додому без дружини – на посміховисько всьому світові! І Кринку пішов. Ішов він, ішов, коли це на узліссі стоїть якась хатинка. А в тій хатинці жила його найменша сестра, що була за Вовком.
Нагодувала-напоїла сестра брата, тоді він розповів про все чисто: і про одруження, і про всі пригоди з Лихо-змієм, і про те, як йому допомагали Орел та Яструб. І додав:
– Може, знаєш, де живе Лихо-змій, то покажи, я заберу дружину.
– Я не знаю, братику, але мій Вовк навчить, що робити.
Не встигла вона й закінчити, як Вовк приніс два дзбани води. Прийшов, під дверима обернувся в молодого красеня й поцікавився, яким вітром принесло сюди Кринку. А той і каже:
– Попутним, але не зовсім.– І розповів усю свою історію-пригоду з Лихо-змієм, а наостанок додав:– Оце я прийшов до тебе. Скажи мені, де він живе, бо в ваших краях я не знаю жодної стежини.
А Вовк і каже:
– Дійти до його володінь не дуже важко. Ми твою дружину хоч і зараз можемо забрати, тільки що з того? Лихо-змій тричі тебе вбивав, тричі забирав її від тебе. Ми ж тебе тричі оживили. Спершу Орел, потім Яструб, а оце я. Тепер найперше треба добути чарівного коня, прудкішого за коня Лихо-змія, а тоді вже виручати дружину.
– А де ж мені дістати такого коня?
– Такий кінь е у Вихор-баби. Вона живе на самісінькому дні пекла.
– А як мені його взяти?
– Прийдеш до неї й наймешся на роботу на цілий рік. Але не лякайся. Рік там триває всього три дні. За роботу вона подарує тобі коня. А як почнеш вибирати собі коня, то вибирай найнікчемнішого, шкапу із шкап. А коли станеться якась біда, то подумай про когось із нас – про Орла, Яструба чи про мене.
Подався бідолашний Кринку в дорогу і йшов без перепочинку до самісінького пекла, на дні якого жила Вихор-баба.
– Добридень, тітко! – привітався Кринку.
– Здоров був, богатирю! – відповіла вона.– Звідки це ти і куди прошкуєш?
– Здалеку я, з білого світу. Злидні-нужда обсіли мене, то прийшов найматися до тебе на роботу. Візьми на один рік!
– Візьму,– відповідає баба,– але якщо ледарюватимеш, то – бачиш он ті кілки? На дев’яносто дев’яти стримлять уже голови ледацюг, сотий кілок може бути для тебе. А коли працюватимеш старанно, то за рік служби дам тобі коня, якого ти сам собі вибереш.
– Я згоден. А що ж я повинен робити?
– Та що – вдень спати, а вночі мою кобилу пасти, і як тільки почне світати, пригонити її додому, бо я вранці кобиляче молоко п’ю. Якщо не догледиш, вона побіжить до свого лошати, лоша молоко виссе, а мені молока не буде. Тоді я тебе з’їм, а голову на кілок насаджу. Згоден на таку роботу?
– Згоден.
Пішла баба до своєї дочки й каже:
– Дивись, обкрути його круг пальця, а то нам не буде що їсти...
– Не хвилюйся,– відповідає дочка.– Все зроблю, як слід.
Після цих слів вона перекинулася через голову й стала кобилою.
Як почало смеркати, Кринку скочив на кобилу й погнав у степ. Усю ніч пас її, повода з рук не випускав. А коли почало світати, задрімав і заснув міцним сном. Побачила це кобила, посадила його на копицю сіна, та тільки її й бачили.
Прокинувся Кринку, коли вже сонце зійшло. І став побиватися, сам себе клясти. Почув його Яструб та й каже:
– Та кобила зовсім не кобила, а дочка Вихор-баби. Зараз вона обернулася в ворону й піднялася високо в небо, аж за хмари. Але я її наздожену. Коли вона пролітатиме зовсім низько, махни вуздечкою й скажи: «Но, бабина кобило, а лоша за нею!»
Полетів Яструб, розшукав за хмарами дочку Вихор-баби і став її до землі гнати. Коли вони підлетіли до Кринку, хлопець махнув вуздечкою й крикнув: «Но, бабина кобило, а лоша за нею!» Ворона миттю обернулася в кобилу, Кринку піймав її й додому пригнав.
– Доброго ранку, тітко! Ти ніби не рада, що я кобилу привів?
– Чого ж, рада, як тим колючкам, що в спину впилися.
Ліг хлопець спати та й заснув безтурботно, як і належить напрацьованій людині. А баба заходилася сварити дочку за те, що не зуміла його обдурити.
Як стало смеркати, Кринку знову погнав кобилу в степ. І не злазив з неї до самісінького ранку, а вранці здолав його важкий сон, і тільки він на мить заплющив очі, як одразу ж опинився на копиці, а за кобилою й слід прохолов. Прокинувся Кринку, зрозумів, що сталося, та й зажурився. Коли прилітає до нього Орел. Розпитав, що трапилось, та й каже.
– Не сумуй. Бабина дочка обернулася в ягнятко, притулилася до вівці, яка он там, на горі пасеться. Я зараз полечу туди, схоплю ягня й прилечу. Коли я його випущу, ти шмагни вуздечкою й скажи: «Но, бабина кобило, а двоє лошат за нею!»
Як домовилися, так і зробили. Кобила знову опинилася в руках у Кринку, він скочив на неї й погнав додому.
– Доброго ранку, тітко! Ти ніби не рада, що я кобилу привів?
– Чого ж, рада, як тим колючкам, що в спину впилися.
Коли Кринку ліг спати, Вихор-баба пішла до дочки й заходилася бити її.
Звечора Кринку знову поїхав на кобилі в степ. Пас її, з рук не випускав, але опівночі задрімав і одразу ж опинився на копиці, тільки вуздечка в руках залишилася. Злиться на себе хлопець та плаче, як мала дитина. Та й як тут не плакати, коли вже останній день настав, а він голови позбудеться?
Коли це з’явився перед ним Вовк та й каже:
– Не сумуй, хлопче. Кобила вже клубком пряжі стала, в сінях під ночвами лежить, а на ночвах баба сидить. Я залізу в кошару, буду овець та кіз роздирати, баба почує, як вони кричатимуть, вийде подивитися, що там таке. А ти заскоч до сіней, підніми ночви, візьми клубок пряжі, вийди на дорогу й крикни: «Но, бабина кобило, а троє лошат за нею!»
Як домовились, так і зробили. Коли в кошарі зчинилося ревище, баба вибігла з сіней, а хлопець тим часом забрав з-під ночов клубок пряжі, вибіг на вулицю й крикнув: «Но, бабина кобило, а троє лошат за нею!» В ту ж мить перед ним з’явилася кобила, він піймав її й зразу до баби:
– Доброго ранку, тітко! Ну як, рада бачити мене?
– Ще б пак, рада-радісінька! – каже баба, а сама диву дається, як це він добув кобилу, коли добре ж знала, що клубок під ночвами був.
– То як, тітко, добре я працював?
– Добре. Іди вибирай собі коня та й бувай здоров.
Зайшов Кринку до конюшні, всіх коней оглянув і зупинився коло рудої конячини, в якої одна шкура та кості, а ребра – аж світяться.
Вихор-баба почала відмовляти Кринку, мовляв, їй соромно відпускати його з такою шкапиною. Та той уперся на своєму – ніякого іншого коня йому не треба. Бачить баба, що нічого не вдіє, та й каже:
– Якщо ти сам додумався вибрати цього коня, то ти розумний хлопець, якщо ж тебе хтось навчив, то подякуй йому за науку.
Поїхав Кринку тим конем, а коли дотюпали до лісу, кінь каже:
– Розпали, господарю, велике вогнище, щоб жару було якомога більше, нагодуй мене вволю – побачиш, якого ти собі коника вибрав.
Хлопець повалив десятків зо три дубів, розклав вогнище, а як усе перегоріло, він змахнув шапкою з жару попіл і підвів коня. Кінь ковтав- ковтав жар, доки нічого вже не лишилося, потім стрепенувся і став гладенький, ніби маслом змащений.
– Тепер, господарю, сідай на мене й кажи, як будемо мчати – швидше за вітер чи швидше за думку?
– Швидше за думку!
Не встиг Кринку й оком кліпнути, як опинився в палаці Лихо-змія. Схопив там свою дружину, яка саме несла воду, посадив у сідло – і в дорогу!
А кінь Лихо-змія так заіржав, що аж шибки в вікнах потріскали. Змій розлючено схопився:
– Що там таке? Адже Кринку мертвий лежить, за дружиною не прийде!
– Кринку живий, він забрав дружину й повіз із собою.
– Можна зачекати, доки я три короваї з'їм, три дзбани води вип’ю і годин зо три посплю?
– Де там можна? Кринку мчить на моєму молодшому братові, а він утричі прудкіший від мене.
– Тоді негайно їдьмо!
І помчали вони швидше за вітер, під самі хмари злетіли, женуться за Кринку, а наздогнати не можуть. А коли побачив зміїв кінь коня Кринку, почав його своєю мовою просити:
– Братику, не мчи так швидко, бо нема в мене більше сили!
А кінь лісового мисливця відповідає йому, знову ж таки своєю, кінською мовою, щоб змій нічого не збагнув:
– Я охоче це зроблю, коли ти підкинеш змія до неба, а потім на землю скинеш, щоб від нього й мокрого місця не лишилося!
Зміїв кінь так і зробив... Тоді кінь Кринку зупинився, почекав свого брата, і вони разом подалися додому, до братів Кринку. Ті вже старими поставали, дітей у них повно. А Кринку, хоч і зазнав стільки лиха, а все ще вдатний із себе і здоров'ям могутній. Та недовго пожив він у рідному селі. Незабаром переїхав до свого тестя, сів після нього на трон і почав правити царством мудро та справедливо.