![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
У дорозі - Моріц Жігмонд
![У дорозі - Моріц Жігмонд - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/5/4/5/6/u-dorozi.jpg)
Якось повертався я з Фіуме додому. З нами їхав невеликий селянський хлопчина. Його відправили з Америки на батьківщину. Хлопцем спочатку опікувався один матрос з корабля. В Фіуме він попросив провідника нашого потяга доглянути малого пасажира й висадити його на станції в рідному селі.
Уночі поїзд промчав через Карстське плато і Хорватію. Поки розвиднілося, ми переїхали річку Драву. Коли я вийшов у коридор помилуватися ранком, то побачив там малого пасажира, що вдосталь наїздився вже по світу.
— Як тебе звати, синку? — спитав я його.
— Палі Бакаш,— відповів він.
— Ти, мабуть, той хлопчик, що повертається додому з Америки?
— Еге ж, це я.
— Ну, тоді ти, хлопче, бачив чимало цікавого.
— Справді, дядьку, я бачив багато чого.
— Що ж сподобалося тобі, Палі, найбільш на світі?
Хлопчина замріяно дивився на краєвид. Сонце вже зійшло й осявало землю золотим промінням.
— Понад усе подобаються мені пшениця та суріпиця,— нарешті відказав малий.
— Де ж ти бачив у Америці пшеницю та суріпицю?
— Там я не бачив, але дома надивився на них досить.
— Ну, але ж і там ти бачив щось гарне? Адже море таки прекрасне?
— Прекрасне,— коротко відказав хлопець.
— І на морський корабель цікаво подивитися.
— І на ньому є на що подивитися.
— А ще, Палі, яке чудове видовище являє пристань! Скільки кораблів на причалі! Один припливає, другий відпливає. І скільки людей юрмиться та гуде на березі. Ще й негри є між ними.
— Є,— погодився Палі.
— А який величезний той Нью-Йорк! Там стільки людей, що ледве можна пройти вулицею.
— Це правда.
Палі не відривав очей від полів. Розмовляючи, він весь час дивився у вікно.
— А потім,— вів я далі,— які високі там будинки! Є серед них і десяти-двадцятиповерхові.
— Є й вищі.
— Ти бачив найвищий будинок?
— Бачив. Одного разу я навіть піднявся на п'ятнадцятий поверх.
— Ну, то не кожний хлопчина з вашого села може таким похвалитися... А чи сподобався тобі Нью-Йорк?
— Там дуже багато диму,— відповів хлопчик.
— А міські палаци?
— Там нема ні дворів, ні городів.
— А вулиці?
— Жодна не веде на луку.
Раптом хлопчина скрикнув:
— Дивіться, копають!
Біля залізничної колії угорські робітники копали землю. Палі висунувся з вікна і жадібно оглядав грабарів. Очі йому заблищали.
— Ой, хотів би я бути серед них, як отой хлопець он там! — вигукнув Палі.
Він забув про море, про корабель, про Нью-Йорк і про його хмарочоси. Хлопчик зірвав з голови капелюха і висунув з вікна. Потім помахав ще й білою хусточкою.
Робітники покинули на хвилину працювати. Один з них у відповідь помаяв капелюхом. Пасажири теж замахали хустками.
Хлопчик далі дивився у вікно.
— Ой, яка там чудова дзвіничка! — вигукнув він.
Здалеку нам кивала дзвіниця невеличкого села.
— Дивіться, як гарно в'ється між кущами той потік! — сказав замилувано хлопчик.— А тополі край дороги як рівненько вишикувалися! А он пагорок як голубіє від квітів! А ліс який зелений!
Незабаром Палі знову вигукнув:
— А ось село! Скільки акацій! Скільки квітів у городі! А подивіться-но туди: на димарі лелечине гніздо! Доброго ранку, друже лелеко!
Хлопець замовк на хвильку, потім знов озвався:
— У нашому селі куди більше дерев!
— Справді?
— Так. І квіти кращі. А потік тече біля самого села. І млин стукотить на воді. І дзвіниця в нас краща, більша... На нашому димарі теж звив собі гніздо лелека. А під стріхою — ластівки...
Малий зробився раптом дуже говіркий. Я обійняв його за плечі.
— Здається, синку, що тобі ваше село миліше, аніж уся Америка,— сказав я.
— Бо воно таки краще від неї,— відповів Палі, і очі йому зволожилися.
А потяг швидко мчав хлопчика до села.