![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Листи в Україну. Вибране - Юрій Ігорович Андрухович
![Листи в Україну. Вибране - Юрій Ігорович Андрухович - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/1/0/7/listi-v-ukrayinu-vibrane-jurij-igorovich-andruhovich.jpg)
Всі твори автора ⟹ Юрій Ігорович Андрухович
До книжки Юрія Андруховича (1960) — найкультовішого сучасного українського письменника-постмодерніста і Патріарха «Бу-Ба-Бу» — увійшли «канонічні» вірші з усіх його збірок, а також знаменитий цикл «Листи в Україну». Це найповніше на сьогодні вибране поета.
Юрій Андрухович
Листи в Україну. Вибране
небо і площі
Алхімія
В реторті вариться коктейль —
твоя й моя першооснова,
якої давній менестрель
шукав із музики і слова.
В реторті вариться коктейль
(oh, yes, my baby!).
Я — Фауст, Гамлет, Вільгельм Телль.
Я сплю на небі!
Та будні стомлено шиплять
в розпечених побитих тиглях,
і в суміші отій киплять
сполуки спогадів застиглих.
Коли крізь будні ти пройдéш,
чи ж повернешся без поранень?
Коли надії подаєш,
мов діаманти неогранені,
та от впадеш з високих веж
(oh, yes, my baby!),
побачиш — на землі живеш,
а зірка в небі!
Але всі рани заживуть,
смарагдами всі сльози стануть,
коли цілунки проженуть
слова неправд поза вустами.
І павутинки наших душ
полинуть над першооснову,
немов пелюстки наших руж —
розкриються в єднанні знову:
«Це ти?» — «Це я, твій сум і щем»
(oh, yes, my baby!) —
я загорну тебе плащем,
немов на небі.
Романс Мартопляса
Я стужився. Я, мов кінь, погриз вудила —
відступи, бідо гірка й мороко:
десь любов моя на Ринку заблудила,
десь отам,
між ренесансом і бароко.
Я стужився. О, подайте катеринку!
Про гризоту вам заграю і про втому:
десь любов моя пропала серед Ринку,
між перекупками, три століття тому.
Може, знову кокетує з різниками,
що, ножі об фартухи повитиравши,
височіють, наче брили, над лотками,
мружать очі, мов коти, на неї завше?
Може, спритний зеленяр за свіжі вишні
вже отримав грішну ягоду цілунку?
Чи хитрун-купець в єдваби пишні
окрутив мою зрадливу юнку?
Там, на Ринку — всі спокуси світу.
Там таке побачиш — не насниться!
Може, мою діву чисту й світлу
заманили в Чорну Кам’яницю?
Чи й сама вона закам’яніла
і тепер стоїть собі — Діана?
І ночами шле камінні стріли
в мої вікна, втрачена й незнана.
Благання Мартопляса
Братове, до вогню мене прийміть,
подайте хліба чесний почастунок —
я йду давно, а клич нічних вістунок
вбиває й воскрешає водномить.
Я виміняв на вітер срібло й мідь,
я став недоторканний, мов цілунок.
Я йду, і на плечі моєму клунок,
і ви мене, братове, обійміть!..
Я не навчу вас жити на землі,
збирати мед і стригти череду,
додаючи рублі та мозолі.
По гострому шляху, мов по мечу,
до ваших жител радісно прийду
і невблаганну зірку засвічу.
Балада повернення
Коли мандрівник повернувся додому,
ступив за ворота, зійшов на поріг,
здійнявши на плечі дорогу і втому,
всі радощі світу вляглися до ніг.
Його не забули, його зустрічали:
вечеря з вином — на широкім столі.
Чомусь не казав про далекі причали,
замкнувши в устах невідомі жалі.
І всім було дивно, і жінка до ранку
зітхала в даремній гонитві за сном.
А він все дивився туди, за фіранку,
де зірка по небу пливла над вікном.
«Фарбування хреста на весняному цвинтарі…»
Фарбування хреста на весняному цвинтарі,
де кульбаби з могил, де в тюльпанах — джмелі,
де камінний божок тихо грає на цитрі
над зеленим вогнем, що постав із землі,
де над нами — літак, і синичка гойднула
пружну павіть бузку, що пахка і тремка.
Це — солодкі міста поховань. Це минуле,
що квітує з глибин. Це підземна ріка,
що виходить на світ млосним запахом стебел
(запах лаку й роси пряно лине з хреста).
Отже, ті, що пішли, нам догідливо стелять
посейбічні шляхи. Глибина? Висота?
І зеленим горить їх свіча семафорна,
а маленький літак п’є густі небеса.
Ані слова про смерть — це всього тільки форма
з вічним змістом: життя
і джмелі,
і роса.
«А це така любовна гра…»
А це така любовна гра:
кружіння, дзеркало і промінь.
Ти все одно підеш за грань,
у чистий спомин, чистий спомин.
Кружіння! Ніби й неспроста
миттєвий дотик (диво стику!) —
на луг життя і живота
покласти б руку, теплу й тиху…
Ми надто близько — марний знак,
той запах Єви — не інакше!
Ми двоє в дзеркалі, однак
усе не так і все не наше.
Бо вийду із дзеркальних меж —
розвалиться хистка будова.
Ти в чистий спомин перейдеш:
слонова кість, роса медова.
Музей старожитностей
Як ми ходимо обоє
нетрями старого дому!..
Гобелени і гобої
славлять пару невідому,
ніби бачать
нашу змову:
кожен дотик —
теплий спалах.
І тоді ми знову й знову
переходимо
в дзеркалах.
На годиннику з гербами,
як завжди, година друга,
крадеться услід за нами,
може, туга, може, фуга.
Повз портрети
і портшези
з нами йде
луна від кроків.
Ми кудись надовго щезли
(двісті років?
Триста років?).
І, коли вже стане темно,
з неопалених покоїв
(я, здається, вівся чемно,
я нічого не накоїв),
у жаркі вогні неонні
повертаємось навіки.
Я несу тебе в долоні,
і життя таке велике…
Станси
Ті роки віддаляються помалу.
Будинок наш був близько від вокзалу,
а там — надсадні чорні роботяги —
вночі гули незримі паротяги.
Проз ґанок мандрували пішоходи,
залежні від любові та погоди,
несли свої плащі, печалі й плечі,
плащі та шпаги теж були, до речі,
бо всі ми зберігаємо надію
на головну і трепетну подію.
Акація (та, що зрубали згодом)
була у згоді з віковічним ходом
дощів і сонць і, як живе знамено,
у шибах відбивалася зелено.
А ще там був бузок — худе створіння,
що чахло від листків і до коріння.
Та раз на рік він терпнув ошаліло
і квітнув, хоч воно йому боліло.
(Доцільно ще згадати бузину —
густезну, запашну і осяйну,
і те, як затремтівши на кущі,
веселка проступала крізь дощі.)
Зима також у тих краях бувала —
різдвяна і зухвала, мов навала,
і віхола влітала всепроникна
в холодні двері і намерзлі вікна.
І в ліхтарях палали помаранчі,
коли, громохкі відра взявши вранці,
протоптували сніг після хуртечі,
а по хатах ревли брунатні печі…
Ті роки даленіють ніби притчі,
та хто солодші спогади нам витче?..
Кольорове кіно
Немов із тьми, із