![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
На Купала – на Івана - Черемшина Марко
![На Купала – на Івана - Черемшина Марко - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/3/8/6/8/na-kupala-na-ivana.jpg)
1.
Хоть Купало, хоть Лопушник, але це є справедливий Іван.
Відьми вночі на раду скликає, мушками світить перед русалками, рікою вінки долів пускає, лісами любість підкидає.
Та полонинами ’д газдам присідається.
Нашіптує Іванові Шепитарюкові у стаї при ватрі на полонинці на волоськім боці.
– Зійдик-ко, тезку, на ляцький бік у село ід своїй газдині, бо тот ревізор білявенький не годен через ню ні спати, ні їсти!
Шепитарюк не похочує маржину на наймита лишати:
– Єк вона газдиня, то ревізорові хати не відтворит, а єк вона ніхто лиця, то єї я не всокочу.
Але святий швидко перебиває:
– Не сокоти, брате, жінки та й збудешся єї молодої. Пташка паруси з пташков, мушка з мушков, рибка з рибков, самець у лісі із сасмичков, а ти шлюбну жінку лишив саму на подушках під джерегами та й лінуєшся єї у таке велике свято відознати? Спам’ятайси, тезку, і сідай на коня та перебіжи нічма Черемош, єк ревізори муть спати, та й розвеселиш молоду жінку і мені завтра покладеш свічку на вівтарі.
Шепитарюк хмарит чоло і передумує ще раз:
– Молодиця Мочернакового роду, чей подивитси на лєнку, чей не осоромит роду. У неї робота жде на роботу, нема коли пустим требувати. Тай коби хоть образ, а то кривоустий!
"Але той ревізор не з добра наймив собі на найближчім груні хату, не з добра вечерами на гармонії грає"
Грай собі, зайдею, фартушанкам своїм, а моя газдиня твої гри не чує. А ти ш опротив неї?"
"Таже у неї цвіт у личку горит, а ти єк надута кишка."
"На твою кушка ту, закривлену твар не кине голубим оком моя Марічка, не покладе своєї весни під твоїми грузькими обцасами."
"То годна та дужя, та красна у мене газдиня, то душя моя…"
"Ше тепер мені жьиль, шо не зганьбив я мельничку за мою газдиню."
"Насипаю я у кіш нараз мливо, а вона підсміхаєси:"
– Не разуйте, Йванку, лиш питлюйте, брачіку, бо ваші гості разового хлібця в рот не возмут…
– Єкі гості? – питаю, а вона вже відрікає:
– Ніби ви не знаєте, таже тот присадкуватий ревізор кривоустий, тот Збишко Прушковский, шо за вашов газдинею пропадає.
– Тот тереби люлька від грани чарів?
– Той-той зеленюк із Попадюкового груня.
– Я єк же він пропадає?
– Каже, шо навіть би угинув, то відбере вам вашу газдиню.
– Таж то не квітку урвати!
– А такий бараба того питає?
– А я де?
– Ви, Йванку, граєте полонинами та зимарками на волоскім боці, а зеленюк попід вікна: добрий день душко!
– А ви того чули?
– Ей-га, чи лишень тото? Ти,к – Каже він, – молодичко, зриваєш мені очі, ріжеш моє серце. У чім, — каже, — красива квітко, та личко своє іскупала, шо воно мене з розуму ізводит? Увес широкий та довгий край, – каже, – переслідкував, а такої, єк ти, не надибав. Ой, возьму я тебе, — каже, — файна квітко, та й у свій рідний край пересаджу, шо би ти там межи Прушковскими цвіла їм і мені на славу!..
– А моя шо йому відповіла?
– У личко червоніла і сміялася.
"Дес та смучу мельничка серед села сидит та й усе чує, та й знає"…
Іваніі в вівчар Дмитро приніс овечий подій у стаю і божився, що зараз дістане від свого газди тютюну повну люльку, бо маєйому щось важливе сказати.
Шепитарюк став його про тоту важність допитуватись, але вівчарне пускав з себе пари, доки не учув у жмені мар котку. Тоді розповів він газді, що у явірнику здибав його тот низький, кривоустий зеленюк-ревізор і казав газді переказати, що його газдиня робить завтра за його дєдю обід і хоче, аби її газда цієї ночі збігу село до хати. Та й казав, аби газда переходив хітар Копилашевим плаєм, а він сам там буде на варті і газду миром перепустить через Черемош.
Шепитарюк ніби сварив вівчаря за тото, що його здурив і задурно вигулив жменю тютюну, але всередині був вдоволений, бо під вагою тої новини рішився поїхати конем до своєї газдині і поминками за дєдеву душу, аби дєдя і сього року знав на тім світі, що доброго сина і добру невістку лишив у своїм дворі, на талані своїм.
– Однако шос мене отік спирає, але я таки збіжу долів, а ти, Митрику, пантруй ватри і трембіти!
І Шепитарюк осідлав коня, натерхав скоромою у бесагах і пропав у Коплашевім плаю…
2.
Ніч срібна, найдрібніша.
Місяць везе у срібній чайці голого Івана Купала над горганами, а зорі примружились із стиду й у ліси порозбігалися боками.
Небо гей на морі піна.
А з тої піни срібна роса паде на ліси, на гори.
А з того неба Купало любість по землі сіє…
А де тота любість упаде, там білий вогонь на землі виростає.
А за тим білим вогнем темна хмарка тінь розстелює.
Бо любість одно крило біле, а друге темне має.
А як той вогонь забрів у Черемош, тоді чорна тінь із берега йому межи очі з дубельтівки плюнула.
Луснув стріл у зорі, погас вогонь у броді, розбігся смертельний гомін лісами.
. . . . . . . . . .
Купало на небі обігрівся і золотим пером записав котрусь душу у свої книги…
. . . . . . . . . .
Як оком кліпнути, нетлінні нявки урвали танець над рікою, а чугайстр шпурнув арідникові плитою у його чорні ребра.
Черемош ударив скоками у скали, а скали застогнали…
Ліси похитали головами і згійкали на тоту чорну тінь, що з берега стрілом найдрібнішу ніч прострілила…
3.
Хоть Купало, хоть Лопушник, але це є справедливий Іван.
Бере та й сонцем зарінки сушить. Лісами холоди віником вимітає, у деревині соки переварює, запахами в перекотах дише.
Муху роями на сонце випускає, маржинку у зелену ліщину загонить, бджілку на солодкі меди веде.
Птахам яєчка у гніздах вигріває, дівчатам ягоди у кошелі мече, дітвору грибами в росу гулить, зіллю силу дає, папоротин квіт збирає.
Мисливцям звір множить, орлам зайчиків на конюшині показує, риба рикам рибку підкидає.
Полонинами молока в береці наливає, скором пряче ід Петрі.
Скали розпікає, гаддя на камінню гріє.
Барабольку та й кукурудзу з землі на чівку на сонце витягає.
Вітри в печерах запирає, аби світ був тихий та запашний, та ясний.
Бере та й дівчатам личко красить, молодицям в очі принаду насипає, аби були гожі, як Шепитарюкова газдиня – тота, що зеленого ревізора з розуму ізводить.
Тота, що очима потинає…
В церкві жінки Іванів вівтар зіллям убирають,гей до шлюбу.
– Гей, Іванічку божий, Іванічку чорнобривий, роздай діти межи молодиці, аби-с мав що шерстити, аби-с мав де у кумах бувати!
Лиш Шепитарючки тут не видко. Віді, вона святим не требує, бо пишна та красна над усю челядь.
Але перед Івановим вівтарем горить Шепитарюччина свічка, а вона сама ходить ід газдам і газдиням, і шепотом запрошує їх чемними словами на обід за душу чоловічого дєді. Навіть панотець прошений. Будуть газди і газдині харчувати, будуть за панотцем молитви відмовляти. Буде покійникові душа радуватися…
А святий Іван межи челяддю та межи свічками упріває.
А панотець, що приязно службу править, що красно говорить:
– Дивіться, – каже, – люди, сонечко пражить землю та й випрасує з неї ягідку і рожу, а з тебе, хлопе, не годно випражити навіть вужечки. Але не тоту вужечку, що ліси і дараби в’яже, але тоту вужечку, що усіх хлопів у один нарід в’яже!
– Най же цес нарід кається, най свою Україну шанує!
– Най хлоп хлопа тримається, най свою віру держить.
– Най молиться за всіх Іванів, що за цю землю зі світа пішли!
Нарід їсть панотцеві слова і росте високо.
Та лишень закінчив панотець боже слово, а церква заметушилася.
Став мир до дверей пхатися, стали люди виходити, бо пішла погана чутка, що до трупарні коло церкви привезли жандарі мерця пороти.
Нарід глотиться, а жандарі кольбами у груди.
– Ба, кого ви, паничики, в трупарні поклали?
Жандарі здвигають плечима.
Але челядь прилипла до стін і через шпари розпізнала:
– Таже то твар Шепитарюкова!
– Ба, варе котрого?
– Івана Іванового.
– Цего, шо напроти Паладюкового груня?
– Того самого!
А Шепитарючка, як тото почула, та як не заверещить, аж трупарня здригалася:
– То його убив ревізор кривоустий!
– Брешеш, жінко, – боронили жандарі.
– Бігме, кривоустий, газду мені стратив!
Та й скочила понад кольби до трупарні, як громом підкинена.
Трупарня із жалю тріскає. А нарід ломить собі голову і руки.
Вийшов панотець з церкви, а жандарі його хап попід пахи та й просто до міста.
– Та за що нам панотця берете?
– За його казання!
– Того, що газду убив, на суд не ведете?
– Вам засій від того, пся кров собача!..
Приміточки (словничок) до новелі:
Стая – тимчасове житло пастухів, курінь
Ніхтолиця – ледащо
Всокотити – встерегти
Джерга – вовняне покривало
Відознати – відвідати
Зайдей – зайда
Фартушанка – міщанка (іронічно)
Теребилюлька – непотріб
Граничар – прикордонний вартовий
Жьиль – жаль
Подій – надій молока(овечий)
Маркотка – махорка
Хітар – кордон
Плай – гірська стежка
Вигулити – видобути, видурити
Спирати – стримувати
Натерхати – навантажити
Скорома – молоко
Горгани – довгасті хребти гір, завали каміння на шпилях гір
Нявка – мавка, лісова русалка
Чугайстир – лісовий дух
Арідник – чорт
Бербениця – діжка, бочка
Ерстити – хрестити
Ліса – тин
Дараба – пліт
Кольба –приклад гвинтівки
Бадіки – чоловіки
Чілідина – люди, родина
Маржинка – худоба