![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Казка про Хоробрих з Найхоробріших - Микола Ніканорович Магера
![Казка про Хоробрих з Найхоробріших - Микола Ніканорович Магера - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/5/4/3/kazka-pro-horobrih-z-najhorobrishih-mikola-nikanorovich-magera.jpg)
Всі твори автора ⟹ Микола Ніканорович Магера
У "Казці Хоробрі з Найхоробріших" український письменник Микола Никанорович Магера засуджує загарбницькі війни, поневолення народів, зрадників і різних перевертнів, які цураються свого роду, рідної мови і культури.
Микола МАГЕРА
КАЗКА ПРО ХОРОБРИХ З НАЙХОРОБРІШИХ
Художник Андрійчук М.О.
Хмельницький
1997
ББК 84 Ук-44
М12
У «Казці Хоробрі з найхоробріших» український письменник Микола Магера засуджує загарбницькі війни, поневолення народів. зрадників і різних перевертнів, які цураються свого роду, рідної мови і культури
© - Магера Н.М., 1997
© - Андрійчук М.О., 1997, художник
Присвячую
Віктору Степановичу
ПРОКОПЧУКУ
Діялося теє, у сиву давнину. На величезному степовому просторі, де спокійно котили свої води аж до синього моря широкі і глибокі річки, за прадавніми лісами, за високими горами жив народ волелюбний. Чоловіки землю орали, житом-пшеницею засівали, а жінки їх вірні дітей виховували, за господарством доглядали.
Народ цей щирий був і чесний, роботящий, добрий та відвертий. З далекими і близькими сусідами жити хотів у мирі і злагоді.
Але не так робилося, як гадалося. То з-за лісу дрімучого, то з-за гір високих, то аж з-за моря синього непрохані гості раз за разом нападали на землю народу волелюбного. Міста і села спалювали, поля витолочували, немовлят і стариків убивали, а молодих жінок, дівчат і хлопців у рабство до себе забирали.
Довго терпів народ волелюбний ті злигодні. Та, нарешті, терпець обірвався. Кращі сини його. Хоробрі з Найхоробріших, відважні з найвідважніших, вирішили грудьми захистити рідну землю.
Одного разу Хоробрі з Найхоробріших, осідлавши білих коней, зібрались на високій священній Горі, де росло невмируще чудо-дерево Мова. Дерево те було життям народу волелюбного. Як тільки у сім’ї народжувалася дитина, батьки зривали з чудо-дерева Мови листочок і прикладали до уст немовляти.
І вбирало дитя з того священного листочка силу і міць народу волелюбного, починало говорити мовою.
3
батьків, дідів і прадідів своїх. І чим більше зривали листків з чудо-дерева Мови, тим густішала його крона, тим буйніше воно розросталося, сягаючи вершечком своїм неба синього, сонця гарячого.
Пишався своїм чудо-деревом Мовою народ волелюбний, охороняв його пильно від напасників і ворогів, нікому кривдити не давав. І вдень, і вночі, в дні погожі і в негоду шелестіло воно немовлятам колисковою, парубкам і дівчатам ніжним коханням, матерям - тужливою піснею, а батькам - силою і відвагою.
Урочисто зустрів Хоробрих з Найхоробріших Охоронець чуло-дерева Мови старий-престарий Сивобородий:
- Вітаю вас. Хоробрі з Найхоробріших, на Горі священній народу волелюбного! Чи з радісною звісткою прибули ви до чудо-дерева Мови, чи печаль у серцях своїх принесли сюди?
Виїхав на гривастому білому коні хоробрий Світозар наперед, поцілував листочок з чудо-дерева Мови і так відловів Сивобородому:
- Наш великий Охоронцю чудо-дерева Мови, преславний учений народу нашого! Не радісну звістку принесли ми у серцях своїх на священну Гору. Смуток, і горе охопили народ волелюбний. Щодня вороги на наші кордони нападають, села і міста палять, плюндрують поля, батьків і немовлят убивають, хлопців і дівчат у рабство забирають. Нема спокою від царя Нелюда. Війська його на нашу землю вдерлися, війною великою на народ волелюбний іде. Як наші діди і прадіди і дружбі і злагоді з своїми сусідами жити хотіли ми. Щиро поважали їх, за добро добром віддячували. Порадь же, великий Охоронцю чудо-дерева Мови рідного народу, що нам робити зараз?
4
Задумався Сивобородий, довго мовчав. Світозару здалося, що стоїть і спить старий. Та раптом очі його з-під брів сивих наче зорі в темну ніч, заблищали, зморшки розрівнялися на лиці сухому, а з рота, як ковані з криці, до Хоробрих з Найхоробріших важкі слова полетіли:
- Воїни! Славо нашого народу волелюбного! Звістку сумну з уст ваших почув я. Небезпека страшна над народом волелюбним нависла: вільним йому у власній хаті бути, чи на землі рідній рабом вічним скніти? Випирайте воля чи рабство?!
І гукнули Хоробрі з Найхоробріших:
- Воля!!!
- За волю треба на смерть з ворогом стати. - суворо промовив Сивобородий. - Чи згода?
- Згода! Згода! Згода!
- Отаманом своїм кого наречете? У чиї руки долю народу волелюбного довірите?
- Світозару! Світозару! Світозару!
А котрийсь із-за спин славного воїнства, напівголосно:
- Попихача отаманом хочемо...
Очі Сивобородого пригасли, коли почув про Попихача, насупились брови суворо, а голос дзвоном загудів:
- Кого ж ви отаманом своїм обрали?
- Світозара! Світозара! Світозара! - громом прокотилося на священній Горі.
- Ти чув, Світозаре, волю народу?
- Чув, великий Охоронцю.
- Чи зважиш на голос народу волелюбного?
- Є хоробріші за мене, великий Охоронцю.
- Чи зважиш на голос народу волелюбного? - вдруге запитав Сивобородий Світозара.
6
- Є достойніші за мене, великий Охоронцю.
- Чи зважиш на голос народу волелюбного і станеш його отаманом? - втрете запитав Сивобородий Світозара.
- Так, великий Охоронцю!
- Клянися святому чудо-дереву Мові.
- Клянуся!
- Клянися народу волелюбному.
- Клянуся!
- Рідній землі клянися.
- Клянуся!
- Хоробрим з Найхоробріших клянися.
- Клянуся!
- Покляніться, Хоробрі з Найхоробріших, що будете вірою і правдою служити народу волелюбному, його святині - чудо-дереву Мові, землі рідній і отаману Світозару.
- Клянемось! Клянемось! Клянемось!
Дрібною росою зросило голови воїнів святе дерево Мова, як тільки замовкли їх дужі молодецькі голоси.
- Тепер, - урочисто промовив Сивобородий, - ви, Хоробрі з Найхоробріших, безсмертні, бо зросило вас своєю цілющою росою чудо-дереву Мова. Лиш той загине, як хробак, зникне в пам’яті народній, хто зрадить народ стій, рідну землю і стяте чуда-дерево Мову.
Сивобородий зламав гілку із святого чудо-дерева Мови і простягнув Світозару:
- Візьми, отамане народу волелюбного Світозаре, цю гілку. Нехай вона сонцесяйною булавою стане - отаманської влади знаком!
Тільки доторкнувся Світозар до гілки,