![](/templates/knigiread/dleimages/noavatar.png)
Пригоди Босмінки. Розділ №4 – В полоні пухирника - Леонід Шиян
![Пригоди Босмінки. Розділ №4 – В полоні пухирника - Леонід Шиян - Безкоштовні електронні книги на українській мові: читай онлайн та скачуй](/uploads/posts/books/3/2/3/0/prigodi-bosminki-rozdil-4-v-poloni-puhirnika-leonid-shijan.jpg)
Всі твори автора ⟹ Леонід Шиян
Босмінка ніяк не могла заспокоїтися:
– Ну й смішно ж тебе звуть! Пузанчик!..
Жучок хотів образитися, але згадав, що вони ж тепер друзі, і розсміявся й собі:
– Авжеж, Пузанчик. Що вдієш, коли маєш таке кругленьке черевце!
Босмінка розповіла про свою біду.
– Мама, кажеш, і тато? – перепитав Пузанчик. – Та їх, мабуть, течія понесла. Пусте, знайдемо!..
– Справді?!
– Авжеж! Сказав, знайдемо – отже, знайдемо. Пузанчик не обманює! Босмінка повеселішала. Оце справді друг! З таким не пропадеш!
Попоївши, вони рушили в дорогу. Пузанчик перший помітив на поверхні води тонесеньку трісочку. її повільно несло за течією.
– Під’їдемо? – запропонував Пузанчик.
Вони видерлися на трісочку і зручно вмостилися на ній. Пузанчик на передньому кінці трісочки ніс дозор. Босмінка, спустивши у воду хоботок, правила ним, ніби веслом.
Настрій в обох був чудовий. День випав теплий, погожий.
Легкий вітрець ледь шелестів у прибережному комиші.
У просоченій сонцем воді пустувала зграйка дрібних рибчинок. Одна з них пристала до трісочки і, відкопиливши губу, дурнувато роздивлялася Босмінку. Видно, ніяк не могла вирішити: їстівне воно чи ні?
Босмінка, про всяк випадок, відсунулася назад.
Нарешті, задовольнивши свою цікавість, рибка відстала.
На завороті річки друзям довелося пережити кілька неприємних хвилин.
Коли трісочка порівнялася з заростями очерету, на поверхні раптом з’явився жук Гладиш – справжнісінький живий човник з довгими ніжками-весельцями. Плив він – так уже в Гладишів заведено – догори черевцем. Опущений на груди хоботок був гострий, мов жало.
– Водяна бджола! – придушено скрикнув Пузанчик і позадкував на середину трісочки. Босмінка завмерла.
Та, на щастя, все обійшлося. Гладиш покружляв біля трісочки і пірнув на глибину.
Мандрівники полегшено зітхнули.
Незабаром їх прибило до берега. Трісочка застряла між рослинами, і хоч як силкувалися друзі зіпхнути її, це їм не вдалося.
– Доведеться пливти своїм ходом, – з жалем промовив Пузанчик.
Вони рушили далі, роздивляючись на всі боки: чи не видно десь Босмінчиних батьків?
Надвечір дісталися до великої мілководної затоки. Тут було дуже гарно й затишно.
Вся затока поросла високою рогозою та стрілицею. Над водою стирчали голівки жовтого латаття.
Коло самого берега Босмінка помітила якусь дивну пухнасту рослину. На ній було безліч вузеньких листочків, з-поміж яких голубіли прозорі пухирці.
Нічого не підозрюючи, Босмінка підпливла до одного з пухирців і заходилася оглядати його. її увагу привернули малюсінькі дверцята. Босмінка обережно штовхнула їх – і провалилася в темряву.
– Ой-ой-ой... – пролунав її відчайдушний писк.
Пузанчик приголомшено вирячив очі.
– Пухирник!!!
Пухирник... Рослина-хижак, рослина пастка! Босмінку чекала неминуча загибель.
Пузанчик заметушився, не знаючи, що робити, як врятувати друга.
Нарешті придумав! Він квапливо попрямував до берега. Але вибратися з води було зовсім не просто. Берег у цьому місці був глинястий, слизький, і Пузанчик раз у раз зривався й падав у затоку.
Та ось він помітив очеретину. Кілька листків нависали над берегом. Пузанчик видерся на один і стрибнув на землю.
Невдовзі він знайшов те, що шукав. Під старою сосною лежала міцна довга голка.
Сяк-так завдавши її на плечі, Пузанчик поспішив назад.
От і берег. Жучок ліг на свою тверду, гладеньку спинку і з’їхав у затоку.
І тут виявилося, що легка, суха голка не тоне. Що тільки Пузанчик не робив: лягав на голку зверху, повисав на ній, наче на турніку, – голка не занурювалася.
Тоді Пузанчик здогадався: він ухопив неслухняну голку за кінчик – і потяг під воду.
Швидше! Кілька дужих гребків – і Пузанчик побачив Пухирника. Виставив голку вперед, ніби списа, й, улюлюкаючи, помчав на ворога.
...Отямившись, Босмінка зойкнула і кинулася до дверцят, але вони вже зачинилися.
Босмінка наразилася на колючі щетинки і відсахнулась. Виходу з пастки не було!
Вона почала кричати, благати, але пухирець не відпускав. Дихати ставало дедалі важче. У Босмінки запаморочилось в голові, і вона лягла на бочок.
Поступово її стала поглинати якась їдка рідина. Ось уже защеміло в оці, занив хоботок. Босмінка відчувала, що задихається...
Та раптом над головою щось тріснуло – і Босмінка побачила перед собою соснову голку. Хтось вправно орудував нею зовні, нещадно роздираючи пухирець. Ще трохи – і в його стінці утворилася здоровенна дірка.
Зібравши останні сили, Босмінка кинулася туди і... опинилася на волі.